Vzor citace: VARVAŘOVSKÝ, P. Základy práva. O právu, státě a moci. 3., aktualizované vyd. Praha: Wolters Kluwer, a. s., 2015, 400 s.

Právní stav zákonodárství, publikací a judikatury k 31. 12. 2014

© JUDr. Pavel Varvařovský, 2015

Ukážka z elektronickej knihy

ISBN 978-80-7478-669-3 (váz.)

ISBN 978-80-7478-670-9 (e-pub)

Já viděl takovou bídu, že každý kriminál je proti tomu zrovna blahobyt; a přece nás ta nejhorší bída tak neurazí jako křivda. Já bych řekl, že je v nás nějaký justiční instinkt, že vina a nevina, právo a spravedlnost jsou stejně prvotní, strašné a hluboké city jako láska nebo hlad.

Karel Čapek: Obyčejná vražda

Povídky z druhé kapsy

Předmluva

Ano, právo a spravedlnost jsou pojmy, které nás obklopují celý život. Jako děti jsme pozorně naslouchali pohádkám, kde právo vítězí a zlo je poraženo, později jsme četli detektivky a fandili jsme detektivům, kteří se snažili vypátrat pravdu a dát průchod právu. V kinech a televizi sledujeme se zaujetím scény ze soudních síní, kde soudce řídí proces, ve kterém má být nalezeno právo. Mnozí považují za nejzajímavější rubriky v novinách ty, které pojednávají o soudních procesech, a debaty o některých případech bývají stejně vzrušené a bojovné jako hádky fanoušků různých fotbalových klubů. Slovo právo ale zaznívá i v hovorech zcela obyčejných – „na to nemáš právo“, „nedej se, právo je na tvé straně“, takové bezpráví si nenecháme líbit“, atd. Zdálo by se tedy, že takto často používaný pojem má svůj neměnný obsah a že na otázku, co to tedy „právo“ vlastně je, odpoví každý stejně či alespoň velmi podobně. Nu, tak to tedy zkuste: Právo je…

Nejde to? Nic si z toho nedělejte. Na otázku, co skutečně právo je, bylo i lidmi velmi učenými dáno tolik rozličných odpovědí, že dosud neexistuje všeobecně uznávaná definice práva, tedy shoda o tom, co výraz „právo“ opravdu označuje. Ony ostatně všechny pojmy jsou vlastně konvence – záleží v podstatě jen na tom, jak se dohodneme, že budeme to či ono nazývat a budeme-li se toho držet.

Tato knížka je pokusem člověka, který v právnickém povolání strávil většinu svého života, popovídat si o právu s neprávníky tak, aby je ochránil před nadbytečnými informacemi (což by měla být povinnost každého moderního učitele), a zároveň tak, aby rozptýlil mnohdy velmi zakořeněné představy o tom, že právo je disciplínou tajemnou, pro normálního smrtelníka nepochopitelnou, bludištěm paragrafů a právních kliček, jimž je lépe se vyhnout a bez jejichž znalosti lze spokojeně žít.

Je pokusem o to svízelnějším, že je psán česky, pro obyvatele země, jejíž historie, a tedy nutně i její historie právní, je taková, jaká je. Je historií, ve které bohužel převažují údobí, kdy, řečeno slovy Karla Staršího ze Žerotína „jsme hrubě zašli“. Tato historie se odráží i v právním vědomí obyvatel státu – je povětšinou nevalné a pokleslé. Právní stát, ke kterému jednou chceme dospět, však nelze budovat bez sebevědomých lidí vědomých si svých práv a svobod, na druhé straně však respektujících práva a svobody druhých. Také o to se následující text snaží.

Knížka nese název „Základy práva“, tedy název dosti konvenční. U nás se ostatně jaksi nesluší, aby něco, co má sloužit ke studiu či poučení, neslo název příliš odvázaný. Možná se Vám ale bude číst lépe, když si řekneme, že je to knížka o právu a o státě (o moci zákonodárné, výkonné a soudní) a o těch odvětvích práva, se kterými nejčastěji může každý člověk přijít do kontaktu.

Otázky státu a práva jsou v mnoha bodech natolik propojeny, že patrně nejobtížnější bylo najít takové uspořádání výkladu, které by čtenáři − neprávníkovi bylo srozumitelné a drželo se i pradávné pedagogické zásady, že postupovat se má od obecného ke zvláštnímu, od známého k neznámému.

Ačkoli bývá zvykem pohovořit nejprve o státu, neboť ten je onou institucí, která právo ponejvíce vytváří a vymáhá jeho dodržování, našel jsem nakonec dost dobrých důvodů pro to, abychom si nejprve řekli něco o právu, neboť předmětem našeho zájmu je především právo, nikoli stát jako společenský jev. A tak, i když se v následujícím výkladu na mnoha místech objevuje slovo stát, státní či veřejná moc, státní orgány atd., bude to spíše ve smyslu státu jako právní instituce či personifikace toho, čemu říkáme právní řád. Otázkám organizace státní moci se pak budeme věnovat spíše ve vztahu ke státu, ve kterém žijeme.

Zbývá už jen dodat, že otevíráte třetí, aktualizované vydání této knížky. V částech I.−III., věnovaných obecným otázkám státu a práva a ústavnímu systému České republiky, se proto promítají nejen některé ohlasy čtenářů na první dvě vydání, ale jsou zde zohledněny i nejčastější dotazy, se kterými jsem se setkával a setkávám při svých přednáškách pro neprávníky. V části IV., zabývající se vybranými otázkami platného práva České republiky, jsou pak zohledněny všechny podstatné změny, ke kterým v těchto oblastech došlo od začátku roku 2009 (tedy od posledního vydání) do konce roku 2014. Především pak legislativní dílo nejzávažnější – nový občanský zákoník.

Nu, a poněvadž na začátku každého vzdělávání a každé přednášky má být řečeno, jaký je učitelův cíl, nezbývá mi než učinit totéž – rád bych trochu vylepšil Vaše právní vědomí či Vás k němu alespoň probral. A jste-li skeptičtí k právnickým textům, případně patříte ke generaci, která je přesvědčena, že číst a ukládat informace do své vlastní paměti netřeba, neboť vše si lze v případě potřeby „vygooglit“, pak mějte na paměti rčení (připisované Gaiovi Pliniovi mladšímu), že „není tak špatné knihy, aby alespoň v něčem nebyla prospěšná“.

ČÁST I.

O PRÁVU

1. Právní vědomí

Řekli jsme si v úvodu, že právní vědomí naší společnosti je nevalné. Co to však je právní vědomí, resp. chápeme tento pojem všichni stejně? Abychom si rozuměli, přistupme na tuto definici: Právní vědomí každého člověka tvoří dvě roviny – představy o právu a názory na právo. Především tedy představy o tom, co jako právo v daném státě či společnosti platí. Co má být dodržováno, jinak řečeno, co je po právu a co je protiprávní. Tyto představy se však od skutečně platného práva mnohdy odlišují, a to i velmi podstatně.

Druhou rovinu pak představují názory na právo, tedy hodnocení platného práva – zda ta či ona úprava je spravedlivá, není-li diskriminační či jinak „neférová“, co by se tedy mělo v budoucnu změnit, upravit jinak apod.

Je zřejmé, že tato druhá, hodnotící rovina se pohybuje na tenkém ledě, jsou-li vstupní informace, tedy představy o právu, mylné či neúplné. Pokud si nemyslíte, že Vám ublíží trocha latiny, můžete si pamatovat, že o úvahách o právu, jaké je, se hovoří jako o úvahách de lege lata, úvahy o tom, jak by právo vypadat mělo, jsou pak úvahami de lege ferenda.*

Úroveň právního vědomí není určena jen stupněm vzdělanosti. Je určena též životní zkušeností a prostředím, ve kterém právo funguje, tedy právní kulturou té které společnosti. Také na tento pojem existuje řada názorů, pro naše potřeby vystačíme s tím, že jsou to určité vzorce chování, většinou historicky dané a přecházející z jedné generace na druhou. Již z toho je zřejmé, že vyšší stupeň právní kultury existuje tam, kde historie není přerušována revolučními experimenty různého druhu a kde pravidla chování (a řekneme si za chvíli, že právo svou podstatou ničím jiným není) platí po generace. Lidé si totiž vzorce svého chování neosvojují v prvé řadě z knížek či přednášek a kázání, ale ze zkušenosti, mnohdy i ze zkušenosti velmi mladého věku.

Bylo mi asi pět let. Babička mě vedla za ruku a určitě se těšila, až už budeme doma. Byl červenec a bylo vedro. „Hele babi!“ zvedl jsem z kraje chodníku malou ušmudlanou peněženku. Nevím, kolik tam bylo, moc asi ne. Babička vzdychla, pravila, že co se najde, musí se vrátit, otočili jsme se a v tom vedru jsme putovali přes půl města na jakýsi úřad. Nepotřebovala k tomu žádné velké vzdělání, natož právní. Věděla, že to tak je už od Rakouska a že něco takového snad nemohli zrušit ani komunisti. Nemýlila se. Tak má fungovat právo.

Právní vědomí je strukturováno stejně jako společnost – můžeme tedy mluvit o převažujícím právním vědomí ve společnosti, o právním vědomí určitých skupin i o právním vědomí jednotlivců. V každém však je jakýsi vrozený cit pro právo a spravedlnost – v tom se Karel Čapek nemýlil. Takže, co je to vlastně to právo?

2. Pojem práva

Již z toho, co bylo naznačeno v úvodu, vyplývá, že pojem „právo“ může být chápán a užíván ve dvojím smyslu. Prvním je rovina „mám na něco právo“. Jsem tedy oprávněn konat tak a tak a oprávněn očekávat, že někdo jiný toto mé právo bude respektovat (např. jedu-li po hlavní silnici, mám přednost a jsem oprávněn očekávat, že ten, kdo přijíždí ze silnice vedlejší, mi tuto přednost skutečně dá). V tomto případě hovoříme o právu subjektivním. Toto chápání práva však nebude v této části textu předmětem našeho zájmu.

Co nás bude dále zajímat, je právo jako jev objektivní. Otázka tedy nezní, jaké či na co mám právo, ale co je to „právo“. K čemu je dobré, co umí a co neumí, kde se vzalo, z čeho a proč vzniklo.

Na otázku, co je právo či kterak právo definovat, neexistuje jednoznačná odpověď. Dá se však říci, že v posledních letech dochází mezi znesvářenými tábory teoretiků práva k jistému smíření, neboť většinou se uznává, že k právu jako jevu lze přistupovat různě a že z různosti přístupu plyne i rozdílná definice či pokus o ni. Nazírání na právo totiž může být zhruba trojího druhu.

První chápe právo jako soubor pravidel lidského chování, jejichž dodržování je vynutitelné státní mocí. Tato pravidla jsou sepsána v zákonech a jiných právních předpisech. Právem je tedy jen to, co je předepsaným způsobem vytvořeno státem (zákonodárnou mocí) a dáno na vědomí všem adresátům (občanům, poddaným) určitým, stanoveným způsobem. Třeba říci, že toto chápání práva, které je někdy nazýváno právní dogmatikou, u nás naprosto převažuje.

Druhý přístup k nahlížení na právo můžeme označit jako právně-sociologický. Tento směr nepovažuje za klíčové to, jak znějí texty právních předpisů, ale to, jak v běžném životě právo působí – jak se uplatňuje, vynucuje, jak prostě (na rozdíl od mrtvé litery zákona) právo žije.

Konečně pak existuje pojímání práva, které lze označit jako přístup psychologický. Právem není jen to, co je napsáno v právních předpisech či v knihách, ani jen to, jak se projevuje ve skutečném životě, ale také (a možná nejvíce) to, co mají lidé ve svém vědomí. Rozhodující jsou ta pravidla, která lidé znají a akceptují, souhlasí s nimi a jednají podle nich, třeba podvědomě.

„Pomůžeš mi natřít náš plot!“ pravila sestra mé babičky, když už se mnou nemohla o prázdninách vydržet. Po mém dotazu, který z těch dvou plotů po obou stranách zahrady je vlastně náš, obrátila oči v sloup. „No přece ten vpravo, ne?“ odvětila nevěřícně.

O mnoho let později jsem zjistil, že teta vlastně po svém reprodukovala část paragrafu 858 obecného zákoníku občanského z roku 1811. Ten sice už tehdy neplatil, byl ale stále součástí právního povědomí lidí. Převeden do hovorového jazyka zněl tak, že vlastník nemovitosti je povinen pečovat o plot, který je po pravé ruce osoby vstupující hlavním vchodem. A to dokonce i tehdy, když původní plot postavil soused. Žádná věda − stručné, jasné, zapamatování hodné.

Výše naznačené rozdílné nahlížení na právo neznamená, že mezi zmíněnými třemi skupinami existuje jakási „čínská zeď“. Jde jen o úhel pohledu, zásadnější rozdíly v přístupu k právu, které mohou být pro jednotlivce daleko citelnější, jsou v něčem jiném a bude na ně v dalším výkladu upozorněno.

Vyjděme tedy z definice práva u nás a v zemích střední Evropy nejvíce zakořeněné, tedy, že právem v objektivním smyslu rozumíme soubor (systém) obecně závazných pravidel – norem chování. Pokud bychom však tuto definici nerozvedli dále, mohl by pozornější čtenář namítnout – a co morálka, náboženství, obyčeje a zvyky? To jsou přece také ve své podstatě pravidla chování.

Má-li být určité pravidlo chování pravidlem právním, musí mít dva znaky – musí být vyjádřeno ve formě uznané v konkrétním společenství (státě) a jeho dodržování musí být vynutitelné i proti vůli osoby, která se jím řídit nechce. Musí tedy existovat moc – většinou státní moc, disponující prostředky k prosazení respektu ke stanovenému pravidlu. Právo je tedy nástrojem, který má stát k regulaci lidského chování k zamýšlenému cíli a účelu, který však také omezuje státní moc samotnou – stanoví meze donucení a vymezuje teritorium, kam donucení nesmí – zejména oblast základních práv a svobod.

Oproti tomu morální pravidla jsou pravidly chování danými a existujícími bez jakékoli asistence státu a jeho mocenského aparátu. Zachovávání těchto pravidel chování zabezpečují jiné prostředky – tlak veřejného mínění a vlastního svědomí. Zatímco právní řád je ve státě jen jeden, morálních pravidel je mnohem více a jsou diferencována (podle sociálních a profesních skupin). Morální normy zahrnují širší oblast nežli právo. Někdy je citován Senecův výrok, že „co nezakazuje právo, zakazuje stud“ (Seneca, zvaný filosof, Řím, asi 4 př. n. l. − 65 n. l.). Nepleťme si však morální pravidla se zásadami společenského chování (etikety) či s normami estetickými, které vypovídají spíše o vnějškových projevech činnosti člověka, s morálními kategoriemi dobra a zla však mnoho společného nemají.

Z výše uvedeného porovnání právních a morálních pravidel chování se nabízí celkem zřetelně, že regulace lidského chování právem je úspěšná především v těch případech, kdy jednání, které nedovoluje právo, nedovolují ani pravidla morální. Kde to, co odsuzuje právo, odsuzuje i veřejné mínění, a kde to, co právo vyžaduje, je většinou společnosti považováno za dobré a spravedlivé. Tam, kde zákonodárce naopak vyžaduje chování, které se převažujícím morálním kritériím společnosti vzdaluje či jim přímo odporuje, nemůže být úspěšný. Zejména ti, kdo se domnívají, že nejlepší medicínou na řešení jakéhokoliv společenského problému je právo, a že je proto třeba dalších a především obsáhlejších a podrobnějších zákonů, by si měli na své poslanecké a úřednické stoly položit tabulku s moudrým zjištěním starověkých římských právníků, že více nežli dobré zákony (všimněte si, prosím, jejich optimismu, že i takové mohou zákony být) zmohou dobré mravy (plus valent boni mores, quam bonae leges). O tom si ale podrobněji povíme až v kapitole věnované tvorbě práva a legislativnímu procesu.

Stejně tak jako není shody o tom, co vlastně je právo a jak ho chápat, není jednoznačný ani výklad pojmu s právem nerozlučně spjatého – pojmu spravedlnost. Každý z nás jistě intuitivně cítí, co je spravedlivé a co nikoli. Ze zkušenosti také víme, že zřetelný a výrazný pocit křivdy dokážou dát najevo nejen velmi malé děti, ale i jiní živí tvorové. Přesto se nám však nedaří tento pojem jednoznačně definovat. Zejména asi proto, že spravedlnost ve smyslu právním, ve smyslu mravním či ve smyslu spravedlnosti sociální, se natolik prolínají, že patrně jediné, na čem se lze bez větších výhrad shodnout, je, že existuje jakýsi vrozený pud každého po slušném a rovném zacházení a že spravedlnost je odpradávna jedním ze základních nároků na lidské jednání a na vztahy v lidském společenství.

„Kdo není schopen mít podíl na studu a spravedlnosti, má být usmrcen jako nákaza obce.“

(Platón, Prótagoras)

Teorie rozlišuje spravedlnost jako rovnost (před zákonem), spravedlnost retributivní (neboli opravnou, tedy spravedlnost v tom smyslu, že zločin je nezbytné přiměřeně potrestat, škodu odčinit, resp. dluh uhradit), spravedlnost procesní (jako právo na předvídatelnost soudních rozhodnutí a na jejich slušnost či férovost) a konečně pak (zřejmě nejvíce diskutabilní) spravedlnost distributivní (tedy otázku míry účasti jednotlivce na rozdělování požitků, např. sociálních dávek, ale také břemen).

Do pojímání spravedlnosti nepochybně patří i zásada, že ten, kdo naruší pokojný stav, má povinnost jej obnovit (např. odčinit způsobenou škodu, vrátit jinému, co mu patří), jakož i zásada, že rozdělovat se má podle stejného měřítka (což ovšem neznamená, že všem stejně!). Základem spravedlnosti je také důvěra ve stálost a pravdivost toho, co bylo dohodnuto (co se řekne, má se také stát).

Pro ty, kteří podléhají dojmu, že doba, ve které žijeme, je stále více vzdálena ideálům práva a spravedlnosti a že společenský marasmus je takový, jaký nikdy nebyl, bych rád připomněl, že se skepsí k hledání práva a spravedlnosti se setkáváme v celé lidské historii. Například již někdy v šestém stolení před naším letopočtem považoval jistý Anacharsis za potřebné sdělit svému příteli Solonovi (autorovi první athénské ústavy), že jeho zákony mu připomínají pavučinu – slabého a nepatrného zadrží, ale mocní a bohatí jí propadnou.

Na podobnou notu znějí ostatně i verše největšího světového dramatika o více než tisíc let později:

„Skrz hadry prosvítá i malý hřích, kožich a talár skryjí všechno. Zlaté dej hříchu brnění a dřevec práva neškodně praskne.“

(W. Shakespeare: Král Lear, v překladu E. A. Saudka)

3. O původu práva

Na první pohled se to zdá být modernímu člověku jasné – právo je to, co stvořil ten, komu říkáme zákonodárce. Může to být absolutistický vládce, vůdce, v moderních státech je to nějaké shromáždění volených zástupců, kterému se většinou říká parlament nebo nějak podobně. Je tedy výsledkem uvědomělé činnosti lidí směřující k dosažení určitého cíle.

I z toho mála, co víme o primitivních společenstvích lidí, je však zřejmé, že tomu tak není. Jednotlivci se naučili dodržovat určitá pravidla dávno předtím, než byli schopni je vyjádřit slovy. Činili tak z prostého poznání, že má-li určitá skupina přežít, je nezbytné, aby byl nastolen a udržován určitý řád. Teprve později, tak jak se vyvíjel rozum a jazyk, mohla být tato pravidla sdělována a předávána. Je však výrazem lidské nabubřelosti tvrdit, že celý složitý systém právních a morálních pravidel vytvořil ve své moudrosti člověk.

Pravdivá není ani představa, že jen lidské společenství je organizováno a spravováno podle nějakého řádu. Pravdou pouze je, že lidé nepříliš rádi uvažují o podstatě sebe samých, a proto někdy nevidí (či vidět nechtějí), že také v živočišné říši existuje celá řada pravidel chování, jejichž dodržování zabezpečuje „mírové soužití“ a tím i zachování druhu.

Vědním oborem (v rámci zoologie), který se zabývá studiem chování živočichů, rozeznáváním jeho vrozených a naučených složek a vývojem a významem určitých vzorců chování pro přežití daného druhu, je etologie. Tento vědní obor sice vykrystalizoval až na přelomu 19. a 20. století, zevrubné popisy chování zvířat však najdeme ve spisech Hérodotových, u Aristotela (popsal např. tzv. včelí tanec) či v díle Historia naturalis Plinia staršího. Za zakladatele moderní etologie je považován Konrad Lorenz (1903−1989), nositel Nobelovy ceny za fyziologii a medicínu z roku 1973 (v češtině si můžete přečíst např. jeho knihu Takzvané zlo, Academia. Praha, 2003). Jeho žákem a nejvýznamnějším českým etologem je Zdeněk Veselovský. Můžete si přečíst třeba jeho knihu s názvem: Etologie. Biologie chování zvířat.

Nemusíme ale studovat vědecká díla, stačí se dívat pozorně okolo sebe, abychom dospěli k názoru, že ani chování člověka není vedeno jen naučenými pravidly. A jakkoli se dále budeme především zabývat pravidly naučenými a určitou formou dávanými na vědomí všem členům společnosti, je dobře si uvědomit, že s některými pravidly se člověk rodí − jsou mu dána (záleží jen na Vašem názoru na svět, zda si dosadíte, že od Boha, od přírody nebo se spokojíte s tím, že to nevíte a ani to zřejmě zjistit nejde). U každého jedince lze také od narození vypozorovat sklon k sebeuplatnění či k podřízení se, tedy tendenci dodržovat určitá pravidla, neboť pravidlem není nic jiného nežli sklon jednat či nejednat způsobem, který převažuje, který se očekává. Lidé se nedostávají do konfliktu pro nic jiného, než že něco bylo vykonáno jinak, než bylo tím, kdo se brání a protestuje, očekáváno, případně že očekávané nebylo vykonáno vůbec.

Na pískovišti si hrály dvě děti. Občas se po sobě podívaly, ale v zásadě každé obsadilo svůj díl území. Vše probíhalo bez konfliktu. V okamžiku, kdy se dostavily další děti, počaly se věci měnit. V okamžiku, kdy se agresivní klučina začal něžné dívence sápat po její formičce, praštila ho kyblíkem, a ač evidentně ještě příliš nemluvila, vykřikla zcela zřetelně: „Moje!“ Že je něco moje nebo není moje, je však výrazem pocitu vlastnictví, tedy práva k věci. Kde se to tedy v tom prckovi vzalo?

Od dětství se také v naší mysli zakotvují vzorce chování napodobováním chování, zejména chování našich nejbližších. Rodiče, kteří poprvé půjdou se svým potomkem do kostela, mu sice mohou složitě vysvětlovat, jak se tam má chovat, mohou ho ale také jednoduše vyzvat, aby vše dělal tak jako oni. V případě, že mu nesdělí nic, bude dítě většinou vedeno instinktem chovat se tak jako ostatní.

Často si myslíme, že se ve svém chování řídíme nějakou abstraktní vznešenou morální zásadou, zatímco ve skutečnosti jednáme pod vlivem prvotních dojmů z dětství, kterých si už nejsme jasně vědomi, ale které jsou v nás přesto hluboce zakořeněny.

(Desmond Morris, Nahá opice)

Rozpoznaná potřeba řádu ve společenství lidí nutně vyvolává potřebu, aby existovala autorita, která tento řád zabezpečí a bude pečovat o jeho trvání. Touto autoritou se stává stát, který k naplnění tohoto úkolu využívá právo. Vzniká tedy právo jako systém vynutitelných pravidel chování. Právo, které není totéž co zákonodárství, je starší nežli zákonodárství a existuje v každém lidském společenství (ubi societas, ibi ius − kde je společnost, tam je právo).

Všichni, kdo se zabývají historií práva, se v podstatě shodují, že dávní „zákonodárci“ žádná nová pravidla právní nevytvářeli, pouze chtěli sepsat a vyhlásit to, co právem vždy bylo a je. Kde a jak se taková pravidla vzala, nebylo předmětem jejich bádání. Totéž platí o tzv. právních knihách. Byla to soukromá sepsání práva, která měla velkou autoritu. Objevují se především ve starověku a na počátku novověku v Evropě (v naší právní historii je za nejstarší sepsání práva považována Kniha Rožmberská ze 14. století).

Zvláštní místo mezi starověkými právními památkami zaujímá zákoník babylonského panovníka Chammurapiho, který vládl na rozhraní 18. a 17. století před naším letopočtem. Zatímco dřívější zákony byly psány na hliněných tabulkách, byl tento právní dokument napsán klínovým písmem na více než dva metry vysokém čedičovém sloupu (stéle). Zákoník začíná prologem, který poukazuje na božský původ práva. Následuje 282 ustanovení, z nichž část byla sice vyhlazena, ale lze je doplnit podle opisů, které se dochovaly na hliněných tabulkách. Zákoník končí epilogem panovníka, který žehná všem, kdo budou zákoník dodržovat, a proklíná všechny, kdo jeho ustanovení poruší. Chammurapiho zákoník obsahoval předpisy z různých oblastí právního života (především chránil přísnými tresty jakýkoliv zásah do vlastnictví), velkou část společenských vztahů však ponechával stranou (zřejmě byly dostatečně řešeny zvykovým právem). Stéla byla nalezena francouzskou expedicí v roce 1902 a je uložena v pařížském Louvru.

Můžeme tedy shrnout, že existence nesouladných a konkurujících si lidských zájmů, která podle některých názorů hrozila permanentní válkou všech proti všem, vedla ke vzniku práva jako nezbytného (ne však jediného ani vždy dostatečného) prostředku k omezení takových rozporů. Můžeme proto právo chápat i jako „vynález“ umožňující lidem žít pospolu přijatelným způsobem, vynález, který funguje na přesvědčení většiny členů společnosti, že dodržovat pravidla (právní normy) se vyplatí.

4. Právní norma, právní předpis, právní řád

Řekli jsme si již, že budeme právo chápat ve smyslu u nás tradičním – tedy jako soubor (systém) právních norem. Normou se rozumí obecně pravidlo, že něco má být a jak to má být. Právní normy tedy nejsou o tom, co je, ale o tom, co je žádoucí, aby bylo. A poněvadž to, co se snaží normovat, je lidské chování, nelze si činit iluze, že se mu to vždy daří.

Pokud bychom měli obecnou konstrukci právní normy vyjádřit symboly formální logiky, pak by to vypadalo asi takto:

CH! – má býti CH (jako chování), tedy je požadováno určité chování. Toto žádoucí chování může spočívat buď v tom, že se požaduje něco konkrétního konat, či naopak něco nekonat, tedy se určitého jednání zdržet, případně něco strpět (nechat si líbit).

Poněvadž jsme si ale řekli, že právo je právem jen tehdy, je-li dodržování stanovených pravidel (norem) chování vynutitelné, pak musíme načaté schéma doplnit takto:

CH → S, tedy, nechováš-li se tak, jak norma vyžaduje, následuje sankce (odpovědnost, trest).

Výše uvedená schémata právní normy, jakkoli obecně platí, mají však jeden nedostatek, kterého jste si možná již všimli. Otázka totiž zní, zda platí ono CH! vždy, za každé situace a skutečně pro každého. Všichni víme, že spousta pravidel platí jen pro omezený okruh lidí – jsem-li student a nemám žádný příjem, pak mě nezajímají a netýkají se mě pravidla o dani z příjmu. Jako chodec se nějak účastním silničního provozu, ale jistě se mě netýkají pravidla závazná pro řidiče. V jiném případě se určité chování vyžaduje sice od každého, ale pouze za určité situace.

Především je třeba říci, že k tomu, aby byla norma normou skutečně právní, musí být obecná. Právní normy by tedy neměly řešit individuální případy, ale musí se vztahovat na blíže neurčený okruh případů stejného druhu. Řečeno jinak, přijal-li Parlament České republiky zákon o výstavbě vzletové a přistávací dráhy O6R-24L letiště Praha Ruzyně (zákon č. 544/2005 Sb.), jednalo se o klasickou ukázku „nezákona“, neboť žádné normy neobsahoval, ale řešil problémy konkrétní stavby, která byla prohlášena za stavbu ve veřejném zájmu a byl pro ni stanoven specifický režim. Důvodně byl proto tento „zákon“ zrušen nálezem Ústavního soudu Pl. ÚS 24/08, ve kterém Ústavní soud mj. s politováním konstatoval, že zákonodárce ignoroval dřívější upozornění soudu.

„ … …požadavek všeobecnosti zákona je důležitou součástí principu panství zákona a tím rovněž právního státu. Zvláštním argumentem proti zákonům, týkajícím se jedinečných případů, je princip dělby moci, čili odčlenění zákonodárné, výkonné a soudní moci v demokratickém právním státě. Čl. I oddíl 9 Ústavy USA v této souvislosti stanovil: „Nesmí být vydán žádný zákon, jehož obsahem by byl soudní rozsudek.“

(Z nálezu Ústavního soudu Pl. ÚS 12/02)

Právní norma se samozřejmě nemusí vztahovat na každého, ale musí být určena blíže neurčenému okruhu subjektů (adresátů) – tedy např. stanovit povinnost každého majitele domu, který hodlá provést určité stavební práce, požádat o stavební povolení, povinnost každého zaměstnavatele dodržet zákonem stanovenou maximální délku pracovní doby atd.

Tím se dostáváme k potřebě vysvětlit si to, čemu se říká struktura právní normy.

Za elementární součásti právní normy jsou tradičně považovány − hypotéza, dispozice a sankce. Není to tak složité, jak to na první pohled vypadá, a na konkrétním případě, který si za chvíli uvedeme, to bude jasnější. Na úvod si ale budeme pamatovat, že v této klasické podobě, tedy pospolu či dokonce v jedné větě či souvětí, se s právní normou zpravidla nesetkáme. Zejména sankci nalezneme obvykle na jiném místě právního předpisu, nežli vlastní pravidlo chování, někdy dokonce obsahuje sankci jiný právní předpis.

Hypotézou se rozumí podmiňující část normy, tedy ta, která zejména vymezuje adresáty normy, jakož i okolnosti a podmínky, za nichž nastupuje vlastní pravidlo chování.

Určení toho, jak si musí adresát normy v takovém případě počínat, tedy vlastní pravidlo chování, představuje dispozici. V případě nesplnění dispozice následuje (měla by následovat) sankce, tedy určitý postih.

Motoristická redakce jedné televize uspořádala kdysi zajímavý pokus. Na kraji frekventované silnice naaranžovala těžkou havárii – převrácené auto, zkrvavení pasažéři uvnitř. Skrytá kamera testovala dodržení právní normy, kterou najdeme ve všech civilizovaných zemích a která zní asi takto: „Každý je povinen poskytnout nezbytnou pomoc každému, kdo je v nebezpečí smrti nebo jeví známky závažné poruchy zdraví či vážného onemocnění, může-li tak učinit bez nebezpečí pro sebe nebo jiného.“ Nechme pro náš výklad stranou smutný fakt, že těch, co zastavili, bylo žalostně málo, a těch, kteří skutečně chtěli povinnost uloženou právem splnit, bylo ještě méně. Může nám to posloužit jako dobrý příklad pro ilustraci zmíněné struktury právní normy. Takže:

Jestliže je vážně ohrožen něčí život nebo zdraví a nehrozí-li nějaké nebezpečí mně nebo jinému – to je hypotéza, je každý, tedy i já, povinen poskytnout nezbytnou (první) pomoc (dispozice). Právní norma mi tedy přikazuje za určité situace konkrétní jednání. Pokud tak nejednám, porušuji právo. Sankci za takové jednání obsahuje obvykle trestní zákoník (u nás by se jednalo o trestný čin neposkytnutí pomoci podle § 150, resp. 151 trestního zákoníku).

V řadě případů se však právní norma v klasické struktuře nevyskytuje. Chybí-li hypotéza, jde o právní normu nepodmíněnou (má-li hypotézu, jde o normu podmíněnou).

Obdobně je to se sankcí – právní norma, která ji obsahuje, je označována jako perfektní, chybí-li sankce, hovoří se o právní normě imperfektní (otázkou ovšem je, zda to vůbec právní norma je).

Podle charakteru hypotézy či dispozice lze právní normy rozčlenit na různé kategorie. Pro běžnou praxi je nejdůležitější si uvědomit toto dělení:

Pokud je dispozice jednoznačná (kategorická), jako v případě povinnosti poskytnout nezbytnou pomoc, a nelze se tedy od ní odchýlit, jedná se o právní normu kogentní.

Lze se však setkat i s takovými právními normami, jež se označují jako dispozitivní (podpůrné, subsidiární) a samy o sobě nikoho k ničemu nezavazují. Takové normy dávají prostor k tomu, aby bylo sjednáno i něco jiného, a závaznými se stávají teprve tehdy, nebylo-li dojednáno nic, případně to, co bylo sjednáno, je nejasné či neúplné (taková právní norma pak zní např. tak, že „neujednají-li si strany, kdy má dlužník splnit dluh, může věřitel požadovat plnění ihned“).

Podle charakteru hypotézy je třeba pečlivě rozlišovat, zda podmínky v ní stanovené jsou uvedeny taxativně (tedy pravidlo chování nastupuje za situace x, y, z – a nikdy jindy), nebo zda jde o hypotézu demonstrativní, ve které je výpočet podmínek uveden jen pro ilustraci a konkrétní pravidlo může proto nastoupit i v situacích jiných.

Náš občanský zákoník v ustanovení § 1814 vymezuje ujednání, která jsou zejména zakázána v tzv. spotřebitelských smlouvách − např. ujednání, že cena zboží či služby bude určena až v době plnění, či vyloučení nebo omezení práva spotřebitele při uplatnění práv z vadného plnění, resp. na náhradu újmy apod.; za zakázaná mohou proto být považována i ujednání jiná.

Můžeme tedy shrnout, že právní norma není totéž co právní předpis (ač mnohdy se tyto dva pojmy užívají, jako by to byla synonyma). Právní předpis (zákon, vyhláška apod. – viz dále) většinou obsahuje celou řadu právních norem. Proto je v teorii označován jako obecně závazný normativní akt. Na druhé straně, i když nějaký akt nese označení právního předpisu, avšak nic nenormuje, ale pouze něco sděluje či proklamuje, nejde vlastně o právní předpis.

Právní předpisy vytvářejí (či spíše – měly by vytvářet) vnitřně propojenou a uspořádanou soustavu – právní řád. Jsou v našem právním systému převažující formou (pramenem) práva, nikoli však formou jedinou.

5. Prameny práva

A. Pojem a druhy pramenů práva

O pramenech (zdrojích) práva lze hovořit ve dvojím smyslu. O tom hlubším chápání (kterému se také říká materiální), tedy o možných odpovědích na klasické otázky typu „kde se právo vzalo“, či „odkud tato pravidla pocházejí“, jsme si již pověděli. Nyní se tedy budeme zabývat pojmem pramen práva ve smyslu formálním – tedy, kde ona pravidla hledat, v jaké formě se projevují. Odpověď na tuto otázku je do jisté míry předurčena tím, ke kterému z tzv. velkých právních systémů daná země náleží.

Koniec ukážky

Table of Contents

Předmluva

ČÁST I. O PRÁVU

1. Právní vědomí

2. Pojem práva

3. O původu práva

4. Právní norma, právní předpis, právní řád

5. Prameny práva

A. Pojem a druhy pramenů práva

B. Prameny práva a právní teorie

C. Prameny práva v našem právním systému

I. Právní předpisy

II. Mezinárodní smlouvy a jiné normativní smlouvy

III. Obecné právní zásady

5.3.4 Soudní precedenty, právní obyčeje a ostatní „prameny“ práva

6. Systém práva

7. Subjekty práva

A. Fyzické (přirozené) osoby

B. Právnické osoby

8. Realizace práva (právní vztahy)

A. Právní jednání

B. Protiprávní jednání (delikty)

C. Právní události

D. Aplikace práva

I. Obecně o aktech aplikace práva

II. Interpretace práva

9. Tvorba práva

ČÁST II. O STÁTĚ

ČÁST III. ÚSTAVNÍ SYSTÉM ČESKÉ REPUBLIKY

1. Moc zákonodárná

2. Moc výkonná

3. Moc soudní

5. Územní samospráva

8. Základní práva a svobody

ČÁST IV. PRÁVO ČESKÉ REPUBLIKY (vybrané otázky)

1. Občanské právo

A. Práva osob

B. Věcná práva

1.3 Závazkové právo (obecná část)

D. Závazky z typických smluv

2. Rodinné právo

3. Pracovní právo

G. Náhrada škody

H. Pracovní spory

4. Správní právo

B. Zdravotnické právo

C. Právo sociálního zabezpečení

D. Daňové právo

5. Trestní právo