Antonín Winter

Narodil se 15. 2. 1934 v Praze. Po absolvování reálného gymnázia vystudoval v Praze fakultu ekonomicko-inženýrskou, směr stavební. I přes technické vzdělání se vedle své práce věnoval literatuře (člen Klubu českých spisovatelů). Po sametové revoluci se pokoušel i podnikat, málo známé je, že krátce prodával mléko a mléčné výrobky ve stánku na Malostranském náměstí a věnoval se prodeji a propagaci své poslední knihy Klíč ke Karlštejnu, kterou nabízel přímo v podhradí hradu. Publikoval v časopisech a novinách: Ahoj na neděli, Mladý svět, Svobodné slovo, Lidová demokracie.

Autorovy práce znají rovněž i zahraniční čtenáři.

Rána pod pás

V detektivním románě řeší skupina komisaře Holého vraždu pražského spisovatele detektivek, přičemž jednou stopou je i rozepsaný román zavražděného, zavádějící do romantického údolí Berounky v okolí Karlštejna.

Antonín Winter

Rána pod pás

Ukážka z elektronickej knihy

2015

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno. Používání elektronické verze knihy je umožněno jen osobě, která ji legálně nabyla, a jen pro její osobní a vnitřní potřeby v rozsahu stanoveném autorským zákonem. Elektronická kniha je datový soubor, který lze užívat pouze v takové formě, v jaké jej lze stáhnout z portálu. Jakékoliv neoprávněné užití elektronické knihy nebo její části, spočívající např. v kopírování, úpravách, prodeji, pronajímání, půjčování, sdělování veřejnosti nebo jakémkoliv druhu obchodování nebo neobchodního šíření je zakázáno! Zejména je zakázána jakákoliv konverze datového souboru nebo extrakce části nebo celého textu, umisťování textu na servery, ze kterých je možno tento soubor dále stahovat, přitom není rozhodující, kdo takového sdílení umožnil. Je zakázáno sdělování údajů o uživatelském účtu jiným osobám, zasahování do technických prostředků, které chrání elektronickou knihu, případně omezují rozsah jejího užití. Uživatel také není oprávněn jakkoliv testovat, zkoušet či obcházet technické zabezpečení elektronické knihy.

© Antonín Winter c/o DILIA, 2015

© INDEART, 2015

www.indeart.cz

978-80-7519-025-3

ČÁST PRVNÍ

1/

Na chodbě jsem potkal Evičku: „Čeká vás nějaký redaktor.“

„Jděte,“ podivil jsem se. „Halouz tu není?“

„Je, ale on chce mluvit s vámi.“

Redaktor byl hubený vousáč s brejličkami na nose. Odhadl jsem ho na necelých třicet. Oblečen byl, jak dneska tihle mládenci chodí: ošoupané džíny a sepraná košile s kapsami. Jmenoval se Lukeš.

Zavedl jsem ho do své pracovny. „Co si přejete?“ zeptal jsem se úředně.

„Přicházím z redakce Hadače.“

„Hm. To je nějaký křížovkářský časopis?“

„Ne, edice: Hodnotná Detektivní Četba. Há, Dé, Čé. Hadač.“

Dobrodružná literatura trpí trvalým komplexem méněcennosti. Když vyjde Babička, nikdo necítí potřebu zdůrazňovat, že jde o hodnotnou četbu.

Kývl jsem, že rozumím, a zdvořile čekal, až řekne, co má na srdci. To byla první chyba. Zdvořilost se zřídkakdy vyplácí.

„Vaše povolání je trvale v ohnisku čtenářského zájmu,“ začal Lukeš. „Zvlášť dnes, kdy spisovatelé mají možnost přímo poznat vaši práci a psát o ní...“

To nebude redaktor, pomyslel jsem si. A když, tak píšící. Něco spáchal a chce, abych si to přečetl. Taška na kolenou tomu nasvědčovala.

Ovšem proč s tím leze za mnou? Že je to nějaký příbuzný! Ze vzdálených příbuzných mám hrůzu. Jenomže, napadlo mě, příbuzný by se nejprve přihlásil. Neztrácel by čas jalovým povídáním.

„ ... obraz vaší těžké a odpovědné práce.“

Tohle mě mělo varovat. Tak úvodníkářsky nikdo nemluví.

„Mám co dělat,“ řekl jsem příkře. „Kapitán Halouz snad bude mít pro vaše úvahy větší pochopení. Víte, já si o současné detektivce myslím svoje —“

„Smím vědět co?“ pípl redaktor.

V té chvíli jsem naletěl.

„Smíte,“ řekl jsem pomstychtivě. „Ale za rámeček si to nedáte.“

„Jen otevřeně,“ zatetelil se Lukeš radostí.

„Prosím. Tedy — dřív si autoři detektivky vymýšleli. Všichni to věděli a nikdo neočekával, že by si mohl popovídat s komisařem Scotland Yardu o Zeleném lučištníkovi. Autoři o práci policie věděli málo nebo nic.“ Dramaticky jsem se odmlčel.

„Kdežto dnes — se stav nezměnil. Spisovatel se dostane do styku s Bezpečností, jen když přejde ulici na červenou. Vymýšlí si jako dřív. Nic proti tomu — od toho je detektivka detektivkou. Pouze z důvodů, které nechápu, tvrdí o svých fantaziích, že se opravdu přihodily. Proč, proboha? Kdyby tomu tak bylo, museli by nás všechny superarbitrovat pro blbost.“

„Vidím, že jste pozorný čtenář naší edice,“ usmál se mládenec.

„Ani ne. To obstarává Halouz. Vy si taky myslíte, že přes den řídíme křižovatky a v noci honíme zločince?“

„Ne. To někdo — ?“

„Ano. Můžete se ho zeptat. Rád vám prozradí jméno zasvěceného autora.“

Byl jsem spokojen. Teď se mi může odvážit nabídnout pravdivé vyprávění ze života Bezpečnosti.

„Křivdíte nám,“ namítl redaktor vesele. „Příběh je věcí autora. Ale metody vaší práce, prostředí, vztahy, to by mělo být nové.“

„Rozumím. Vy si vymyslíte mrtvolu, která má na kabátě připíchnuté pikové eso, a my vám povíme, co v takových případech obvykle děláme. Ano?“

„Dejme tomu.“

„Na to je jednoduchá odpověď: nevím. Mrtvoly s pikovým esem se u nás nevyskytují.“

Dostával jsem se do ráže.

„Pravdivý detektivní příběh by totiž byl náramně nudný. Nikdo by v něm nevystřelil. První podezřelý by byl pachatel. Detektiv by sice nikam nevnikal oknem, ale zato by se párkrát řádně nastydl při nekonečném čekání. Odhalení by nebylo nečekané, ale pracné. Důkaz by nevyplynul z logického řetězu příčin a následků, ale, řekněme, z laboratorního rozboru ušního mazu pachatele. Stačí?“

Lukeš zaraženě potahoval za zdrhovadlo diplomatky. Mlčel.

„A ještě něco. Nedávno jsem měl co dělat s pokusem průmyslové špionáže v pekárně. To je, co? I pekaři mají i svá výrobní tajemství! A myslíte, že první Vančurovou starostí, když psal Pekaře Jana Marhoula, bylo zjistit, jak to dělal, že měl ještě v poledne rohlíky čerstvé?“

Redaktor se bezděčně usmál.

„Jenomže vy, drahý pane, neděláte nic jiného!“ triumfoval jsem. „Samozřejmě očekáváte, že vám prozradíme všechno!“

Mladík lítostivě povzdechl.

„Nic si z toho nedělejte,“ smiloval jsem se. „Jednou už pravdivá česká detektivka vyšla. A zmizela bez povšimnutí. Mezi námi, čtenáře nezajímá, jak to skutečně děláme.“

„Jmenovala se Prasklé zrcadlo a napsal ji Josef Kilián, zcela neznámý autor,“ ozval se mládenec zádumčivé. „A vy jste byl hrdina toho vyprávění.“

2/

Kdyby v tom okamžiku vyrazily Lukešovi z nosu kly, nebyl bych více překvapen. Nedat však na sobě nic znát je profesionální ctižádost každého kriminalisty od dob Holmesových.

„Josef Kilián už nic dalšího nevydal,“ pokračoval redaktor. Posadil se pohodlněji na židli a otevřel aktovku. Najednou přestal vypadat jako někdo, s kým se dají vyrazit dveře. Klidným pohybem vytáhl zažloutlý svazek a položil ho přede mne na stůl.

„Říkám úmyslně — nevydal. Protože psal dál. Druhou detektivku nedokončil. Víte proč.“

„Ano,“ uznal jsem po chvíli, když redaktor mlčel.

„Pak také víte, co máte před sebou.“

Věděl jsem to. Přesto jsem otevřel rukopis a přelétl několik řádků.

„Kde jste to sebral?“ dostal jsem ze sebe. Proti své vůli jsem zapadal do vzpomínek, které bolely.

„V archívu. Přesvědčil jsem vaše náčelníky, že ten rukopis může být užitečný i jinak.“

„Jak? Chcete ho snad vydat?“

Mladík slavnostně kývl. „Přesně tak.“

Pokrčil jsem rameny. „Proč ne. Jen pozor, Kilián už jednou propadl. To alespoň knihu dopsal. Máte dojem, že fragment bude úspěšnější?“

„Fragment ne. Hotová kniha.“

„Aha. A vy ji chcete dopsat.“

Redaktor se mírňoučce usmál. „Já ne. Vy.“

3/

Hlupák je nebezpečný, říkával policejní rada Bičiště.

Byl už v penzi — na odpočinku se tenkrát vznešeně říkalo — ale s kriminálkou se nemohl rozloučit. Občas přišel, elegantní, starosvětský, a procházel místnostmi. Nejraději se zastavoval u nás, u náplavky, jak nám tehdy přezdívali, a dokazoval nám, že nic neznáme.

U hlupáka nikdy nevíte, co zrovna provede, kázal mi nad stolem. Jeden mě dokonce postřelil, idiot! Soukal si rozhorleně nohavici a ukazoval růžovou jizvu. Ovšem nejhorší, pane kolego, zdaleka nejhorší je chytrák, chytrák, který vypadá jako pitomec. Takovému člověk naletí a ani o tom neví.

V tom okamžiku jsem to aspoň začínal tušit.

Pokusil jsem se vyloudit stejně mírňoučký úsměv a zeptal se: „Já? Já že chci dopsat Kiliánovu detektivku? Nepletete si mě s někým?“

,,Ne,“ opáčil Lukeš rozhodně. „Totiž —“ uznal po chvíli, „možná že nechcete. Ale měl byste chtít. Vy jediný —“

„Vteřinu,“ zvedl jsem ukazovák a mladík poslušně zmlkl. „Než se mi tu rozpovídáte. Kiliánovu detektivku nedopíšu. Za prvé proto, že nemám nejmenší literární ctižádost. To, řekněme, není nejdůležitější. Vy jí máte jistě více než dost a jste přesvědčen, že mě hravě nakazíte. Tedy — nenakazíte. Byli jiní a nenakazili. Proti téhle lidské marnivosti jsem dokonale imunní.

To bylo teprve za prvé,“ zarazil jsem odpověď. „Za druhé nemáte ponětí, jak špatně píšu. Ve škole jsem míval ze slohu s bídou čtyřku. Ještě dnes, když mám sestavit závěrečnou zprávu —“

„Jirásek propadl z češtiny,“ připomenul redaktor.

„Opravdu? Tak daleko jsem to nedotáhl. Ovšem za třetí a především,“ zvedl jsem výhružně třetí prst, „nemám o nic větší ponětí než vy nebo kdokoli jiný, jak měla Kiliánova detektivka dopadnout.“

Poslední důvod byl trumf. Po něm měl Lukeš zvadnout a mít se k odchodu. Místo toho se mu na tváři roztáhl široký úsměv.

„Ale já nechci, abyste dopisoval Kiliánovu detektivku. Chci, abyste napsal pravdu. A dohromady -- chápete?“

„Ne,“ odsekl jsem příkře. Lukešova neodbytnost mi začínala jít na nervy.

„Dohromady to bude báseň a pravda detektivní literatury,“ vydechl redaktor. „Šlágr,“ dodal na vysvětlenou.

,,Nejsem Goethe,“ řekl jsem, aby viděl, že rozumím i tak.

„Ne, vážně,“ nedal se Lukeš. „Před chvílí jste mi mluvil z duše. Oslovení pane kapitáne nedělá současnou detektivku. Ale kdo k sakru ji má napsat? Autor, který se s vámi setká, jen když přejde špatně ulici?“

„V takovém případě se nesetká s námi,“ neodpustil jsem si. „Kriminálka neřídí dopravu.“

„Vidíte, ani ten příklad po vás nedovedu opakovat.“ „Vražda Josefa Kiliána není současná detektivka. Naopak. Je to jeden z tisíce případů, který se alespoň podobá tomu, co vydáváte.“

„Tím líp. Čtenáře přece nezajímá, jak to opravdu děláte. Nemám pravdu?“

Dostal jsem vztek. „Nerad končím náš duchaplný rozhovor. Mám však práci. Nemám čas. Nejsem spisovatel. Sbohem,“ vstal jsem.

Také Lukeš se zvedl.

„S tím vším počítám. Nebude to zítra, vím. Nebude to dokonalé, budiž. Ale bude to věc, pane Oliveriusi. Na obálce máte můj telefon. Na shledanou.“

4/

Když odešel, zůstal jsem sedět a zaháněl vzpomínky.

Pane Oliveriusi... Jmenuji se Hirš, Miroslav Hirš. Každý se nějak jmenujeme a nezáleží na jménech, ale na lidech a Hirš je nakonec zrovna tak dobré jméno jako každé jiné ... jako Oskar Oliverius například ... pane Oliveriusi.

Dokonce lepší, protože pravdivé, kdežto Oskar Oliverius ... Jak se asi opravdu jmenoval Sherlock Holmes, Hercule Poirot, inspektor Klubíčko...?

Šel jsem domů, pršelo, od Vltavy, přestože byl červen, studeně táhlo a já najednou věděl, že to napíšu, ne kvůli sobě, ne kvůli současné detektivce, ale kvůli němu, Pepíkovi, tomu smolaři, kvůli němu se o to pokusím.

A taky jsem docela přesně věděl, kde začnu: horké zářijové odpoledne roku tisícího devítistého čtyřicátého sedmého. Pátek. Mít po ruce kalendář, snad bych dokázal určit i datum.

Služba ve vrátnici hlásila, že se tu po mně sháněl nějaký Kilián.

Podívejme, Pepík. Nejspíš mu došla básnická žíla a leze ke křížku. Dobře mu tak.

Byl jsem unavený, uprášený, hladový. Někde jsem trajdal, marně vzpomínám kde. V paměti utkvěl jen pocit nespokojenosti — zřejmě jsem neměl při pátrání úspěch.

V kantýně jsem snědl dva chlebíčky, vypil pivo a šel do kanceláře skládat hlášení.

Vysvobodilo mě zvonění telefonu. Zvedl jsem sluchátko. „Kriminální asistent Hirš.“

„Tě bůh, Oskare, tady Pepík. Kilián.“

„Já ti dám Oskara,“ zasmál jsem se. „Oskar Oliverius je přece mrtev, ne? A asistent Hirš nikoho nezajímá.“ „Mě ano. Rád bych mu přečet, co jsem napsal.“

„Tys něco napsal?“

„No jéje. Píšu jak posedlý. Třeba by to i tebe mohlo zajímat.“

„To víš, že jo,“ souhlasil jsem. Málo platné, Pepík byl kamarád. „Kdy mám přijít?“

„Dneska?“ navrhl Josef.

„Nepřeháníš? Rok ses neozval.“

„Já vím, Mirku. Ale já bych fakticky hrozně rád slyšel, co tomu řekneš.“ Musel o to skutečně moc stát, když se rozpomněl i na to, jak mě doopravdy pokřtili.

„No dobrá. Večer se zastavím.“

„Dřív by to nešlo?“

Zvláštní naléhavost Pepíkova hlasu mě vyburcovala: „Děje se něco, Josef?“

„Ne, ne... Jen když přijdeš co nejdřív, ano?“

Kdyby mluvil srozumitelněji, kdyby si Holý nevzpomněl na poslední chvíli s poradou, kdyby nebylo takové horko... Ale co, detektivka neuteče, zajel jsem se domů vysprchovat. Potom dlouho nejela tramvaj. Maličkosti, které se stávají osudem až pak.

Léta se s tím horkým zářijovým odpolednem vyrovnávám. Marně. Kdybych za Pepíkem zajel hned po poradě, žije dodnes. S tím nejde hnout. V půl deváté, když jsem k němu konečně dorazil, byl mrtev.

5/

Pepík Kilián bydlel v mansardě nad Jánským vrškem.

Vystoupal jsem tři patra kamenných schodů a zdolal i dřevěné schůdky na půdu. Vlevo od půdy měl Josef svůj kutloch. Zaklepal jsem. Nic.

„Josef?“ křikl jsem na chodbě. Zase nic.

Co je to za vtipy? stiskl jsem kliku. Bylo odemčeno. Mansarda tonula v soumraku. Oknem, obráceným k Petřínu, přicházela noc.

Znal jsem mansardu dobře. Když Pepík psal Prasklé zrcadlo, často jsme se tu hádali. Věděl jsem proto, že vypínač je na druhé straně dveří. Rozsvítil jsem.

Josef seděl u stolu pod oknem. Hlava ležela na klávesnici psacího stroje. Levá ruka visela bezvládně dolů. Pod ní mokvala kaluž.

Dělá si legraci, napadlo mě. Má vztek, že jdu pozdě, a tak hraje mrtvého. Teď se zvedne a zachechtá: to jsem tě dostal!

Ale Pepík se nezvedal. Do ticha se rozstříkla kapka.

„Neblbni, Josef,“ vzal jsem ho za vlasy a zvedl mu hlavu.

Tohle nikdo nepopíše. Smrt na divadle, smrt ve filmu. Vkusná a naaranžovaná. I dnes, kdy z herců stříká krev a oni chroptí dlouhé vteřiny, je to jen hra.

Skutečná smrt vypadá jinak. Je prostší a současně nestoudnější. Zaciví na vás porcelánovýma očima nevidomých. Z úst, která se s mlasknutím otevřou, vyteče trocha krve. Víc nic — a stačí to.

Pln ošklivosti a hrůzy jsem položil Pepíka zpátky.

Další kapka se rozstříkla o podlahu. Teď jsem už nemohl pochybovat, že je to krev.

Za ten čas, co jsem sloužil u kriminálky, jsem pár mrtvých viděl. Ovšem, mrtvý kamarád je něco jiného. S ním umírá i kus našeho života. Jenom Pepík a já jsme věděli, jak Prasklé zrcadlo skutečně začalo. Najednou to vím jenom já. Divné pomyšlení.

A zase kapka.

Jak to, že ještě krvácí? ozve se ve mně kriminalista.

V mrtvém těle se krev srazí za necelou hodinu. Znamená to, že před hodinou ještě Pepík žil? Pokud ano, měl vrah málo času.

V přístěnku, kde má Josef postel, zapraskalo prkno.

Sakra, polil mě studený pot. Třeba nestačil ani odejít. Pistoli, jako každý normální kriminalista mimo službu, jsem u sebe neměl. Je zbytečně těžká a svádí k nepředloženostem. Ovšem právě teď mi dost chyběla. Vrah byl nepochybně ozbrojen — a odhodlán ke všemu.

Zatajil jsem dech. Nesmysl, uklidňoval jsem se. Když jsem vešel, byla tu tma. A vypínač je u dveří. Kdyby tu vrah něco hledal a já ho vyrušil, nestačil by zhasnout.

Opravdu ne? piští strach. Slyšel tě, když jsi dupal po dřevěných schodech. Zhasl a teď čeká s odjištěným revolverem, až tam strčíš hlavu.

Takže ji tam nestrčím, říkám si dnes. Maně uvažuju, co bych v podobné situaci podnikl nyní, když píšu tyhle řádky. Odpověď je prostá: zamkl bych mansardu, klíč visel u dveří, a hlasitě sdupal dolů. Tam bych pět minut bedlivě naslouchal. Kdyby se shora ozvaly nějaké zvuky, vyšel bych před dům a tam si na vraha počkal. Na ulici se už tak lehce nestřílí. Zvlášť když je ve vedlejším bloku oddělení Policie.

Takže ji tam strčím, řekl jsem si tenkrát, ale někde, kde ji nečeká. A protože hlava se obyčejně objeví v určité výšce, spustil jsem se do dřepu a opatrně se sunul podle stěny. Bůh ví, že jsem se bál, strašně moc, ale nic jiného mě prostě nenapadlo.

My od kriminálky máme prý u pánaboha předplaceno několik životů. O počet se vedou spory: pesimisté říkají tři, optimisté sedm.

Tenkrát jsem neutratil žádný. Přístěnek byl prázdný.

6/

Chvíli mi trvalo, než jsem se dal trochu dohromady. Věděl jsem, že mě čeká spousta práce, a nechtěl jsem ji zpackat jako už jednou v tomto domě.

Telefon, jak jsem si vzpomínal, byl někde tady nahoře. Paní Koulová, Houlová nebo tak nějak. Bude se na mě ještě pamatovat? Měla by. Tři roky nejsou tolik — a s vraždou se od té doby určitě nesetkala.

Paní Mourová, Marie Mourová stálo na zlatém štítku na dveřích, se na mě upamatovala okamžitě.

„Proboha, to jste vy?“ vyjekla, sotva jsem jí strčil pod nos služební průkaz. „Stalo se něco?“

„Stalo. Můžu si zavolat?“

„Beze všeho...“ ukázala na telefon.

Zvedl jsem sluchátko.

Kam? zarazil jsem se. Podle předpisů bych měl volat pohotovost. Jenomže Pepíkova smrt není případ pro každého. Patří mně, ještě tak naší skupině. Zavolám Holého, snad si dá říct.

Nedal. Vytáhl jsem ho z vany a odtud, jak známo, se leze zadkem napřed. Komisařova nálada dokazovala, že tak vylézal i on.

Poučil mne, že od toho je hotovost zřízena, aby ti ostatní, kteří ji nemají, se mohli v klidu vykoupat. Fakt, že jsem objevil vraždu, s ním hnul pramálo. „Doufám, že jste tam nenadělal žádnou paseku,“ poznamenal nemilosrdně.

Ujistil jsem ho, že nikoli, a jako poslední trumf prozradil, o koho jde. Komisařův hlas zvážněl. „No dobrá. Zítra se o případ přihlásím. Když nebudou námitky... Ale vy teď neztrácejte čas a volejte službu.“

Zavěsil jsem a obrátil se k paní Mourové, „ještě jednou, smím?“

Stála za mnou s rukou na ústech jako herečka čekající na svou narážku. Dočkala se jí v mé otázce. Černé oči čtyřicetileté naivky se doširoka rozevřely a paní Mourová ze sebe vyrazila výkřik, který by slyšela i druhá galerie: „Oh!“

Snad by dokonce omdlela, kdybych se měl k tomu ji zachytit — já si však zvolání vyložil jako souhlas, otočil se zpátky a rychle vytáčel číslo kriminální úřadovny.

Tentokrát byl hovor krátký. Představil jsem se, ohlásil vraždu a udal místo, kde budu hotovost čekat. Službu u telefonu to vyvedlo natolik z míry, že se rozkoktala místo mě. Když jsem domluvil, zjistil jsem s úlevou, že se paní Mourová posadila. Nejspíš pro jistotu, kdyby se záchvat slabosti opakoval a já opět hanebně selhal.

„Co jste to říkal, pane komisaři,“ oddechovala těžce. „Josef je mrtev? Zavražděn?“

Jako by v jejím hlase najednou zazněla skutečná bolest. Třeba jsem jí před chvílí křivdil — někdo vypadá falešně, i když mu tečou slzy.

„A tady nahoře? Nemýlíte se? Josef?“ naléhala.

„Ovšem, kdo jiný. Co je na tom divného?“

„On už tady tři měsíce nebydlí,“ rozplakala se paní Mourová.

„Počkejte —“ ztratil jsem jistotu, „a kdo tam teď je?“ „Nikdo. Patří to pořád panu Kiliánovi. Výpověď nedal, činži platil...“ Popotáhla. „Není to strašné, pane komisaři? Jak k tomu přijdu? Takový krásný barák a za dva roky dvě vraždy. Lidi se tu budou bát.“ Poznámka o činži jí zřejmě vrátila potřebnou rozvahu.

Vysvětlil jsem jí, že do hodnosti komisaře mám zatím daleko, a pokud jde o nájemníky, že v současné bytové situaci o ně nemusí mít strach.

Pak jsem si vypůjčil klíč od domu a vyrazil skupině naproti.

7/

Policejní vůz bylo v nočním tichu slyšet mnohem dřív, než se na náměstí objevil.

Ne že by byl o tolik hlučnější než ostatní auta své doby, dokonce naopak. Jeho motor předl tiše, jak se na osmiválec slušelo, ale z důvodů, které zůstaly všem odborníkům i laikům utajeny, zvláštním způsobem sípěl. Ten zvuk ho ohlašoval bezpečněji než policejní houkačka — kdo ho jednou uslyšel, rozeznal ho hravě i v dopravní špičce. Tiché, přitom však pronikavé astmatické hvízdání nešlo prostě přeslechnout.

Komu ta šestimetrová obluda patřila původně, se neví. Za války se v ní vozili generálové wehrmachtu. Stříbrné H na chladiči budilo dojem, jako - by v ní jezdil sám vůdce, kaprál Adolf Hitler. Drobná písmena mezi nožičkami rozkročeného H však uváděla věc na pravou míru — šlo o firemní značku. Firma se jmenovala Horch; my samozřejmě jsme obludce říkali hroch.

Hroch se tedy vevalil na náměstí a zastavil. Přistoupil jsem k němu, přední okénko sjelo dolů. Komisař Zavadil mě přejel studeným pohledem.

Podlomila se mi kolena. No nazdar, Zavadil! Ze všech zkamenělin, které u kriminálky z dřívějška přežívaly, byl Zavadil nejkamennější. A na nás, na nové, měl obzvlášť spadeno.

„Kriminální asistent Hirš,“ vypjal jsem se.

„Nasedněte,“ ukázal Zavadil palcem.

Otevřel jsem zadní dvířka. Tma uvnitř dýchla teplem lidských těl. „Je tu někde volno?“

„Přímo před vámi,“ řekl kdosi. „Nouzové sedátko.“

Vmáčkl jsem se na ně. Za mnou někdo zaúpěl a vrazil mi koleno do ledvin.

V tom byl největší rozdíl proti válečným časům. Tam, kde se rozvaloval jediný generál, se nyní tísnil mančaft — v případě nutnosti i pět lidí.

Naštěstí byl cíl nedaleko.

„Tady,“ ukázal jsem a hroch se sípěním zastavil.

Hrabali jsme se ven. Ze Zavadilovy skupiny jsem neznal nikoho; jediná známá tvář byl doktor Šimandl.

Komisař zvrátil hlavu. Dům byl temný, pouze ve třetím patře svítila dvě okna.

„Tam to je?“ zeptal se Zavadil.

„Ne. O patro výš. Mansarda s oknem do dvora. Tohle je paní Mourová, domácí. Od ní jsem telefonoval,“ odpovídal jsem jako u zkoušky.

Zavadil kývl. Dosud mi nešlo nic vytknout.

Vešli jsme do domu a stoupali vzhůru. První já, za mnou komisař, pak ostatní. V pootevřených dveřích svého bytu stála paní Mourová. Zavadil pokynul, abych šel dál.

Před mansardou se průvod zastavil.

Komisař si obřadně natáhl rukavice. „Zamkl jste?“

„Samozřejmě,“ podal jsem mu klíč, který jsem při odchodu vytáhl ze zámku.

Zavadil ho vsunul do dveří. Otočil. Ne — jen se o to pokusil. Ono to totiž nešlo.

Ohlédl se. Pak uchopil kliku ze strany a stlačil ji dolů. Dveře se se skřípěním pootevřely.

Bylo odemčeno.

8/

Zavadil nahlédl do tmy. „Nezamkl,“ konstatoval suše.

Naštval jsem se. „Zamkl. Vzal jsem si přece klíč.“

Argument zapůsobil. Komisař zaváhal. „A zkusil jste, jestli je zamčeno?“

Přemýšlel jsem. „Na to se nepamatuju,“ přiznal jsem po chvíli.

Usmál se a zatlačil do dveří. Přesto však z kabátu vytáhl pistoli.

„Vypínač je vlevo, na druhé straně,“ stačil jsem připomenout, než se dveře zavřely. Zavadil spěchal. Napadlo mě, zda také on myslí na legendární čin kriminálního rady Bičiště, který údajně po půlhodinovém rozjímání nad obětí vyšel a označil vraha — a nemýlil se.

Ozvěna komisařových kroků pomalu zanikala. V duchu jsem šel s ním. Zastavil se nad mrtvým. Stojí a přemýšlí. Vnímá. Teď nahlédl do přístěnku.

Mýlil jsem se. Dveře se rozletěly a on stál na prahu. „Buďte tak laskav, pane asistente, a otočte se!“ rozkázal řezavě.

Nebylo těžké uhodnout, že rozkaz platí mně. V té společnosti ostřílených mazáků mohl být kriminální asistent jenom jeden — já. Poslušně jsem se začal otáčet jak holub na báni.

„Dost!“ vykřikl Zavadil a chytil mě za loket.

Dodnes, když na to vzpomenu, je mi trapně. Dodnes si lámu hlavu, co by Zavadil řekl, kdybych na šatech nic neměl. Nejspíš nic — dobře by věděl, že neseberu odvahu se zeptat, proč jsem se měl otočit.

Jenomže já měl na rukávu krev.

Zíral jsem na ni vyjeveně, neschopen pohybu, slova, myšlenky.

Zavadilovi se v očích zablýsklo. Legendární čin policejního rady volal po následování.

„Krev, pane asistente. Jak se vám tam dostala?“

To bych taky rád věděl, přemítal jsem klopotně. Jak jsem zvedal Josefovi hlavu? To těžko. Kde tedy? Potom přece...

Musel jsem zrudnout. Vzpomínka byla ostrá, přesná — a nesmírně pokořující.

„No?“ vyštěkl Zavadil.

„Jak... jak jsem se tam plížil... k přístěnku,“ dostal jsem ze sebe.

„Vy jste se plížil? A proč, smím-li se zeptat?“

„Nebyl jsem si jist — jestli se v něm neschovává —“ propadal jsem se studem, „vrah.“

„Vrah?“ opakoval Zavadil posměšně. Měl mě. Buď jsem tím vrahem já a teď se připitoměle vykrucuju, nebo jsem se v mansardě skutečně plížil a přitom zničil nejdůležitější stopy. Tak jako tak od kriminálky letím.

To pomyšlení mně kupodivu vrátilo klid. „Ano, vrah. Z mrtvého totiž při mém příchodu stále ještě kapala krev. Z toho jsem usoudil, že k činu muselo dojít nedávno a že třeba vrah neměl čas místo opustit. Ve stejném okamžiku zapraskala v přístěnku podlaha... Napadlo mě, že se v něm pachatel třeba skrývá. A protože jsem nebyl ozbrojen...“

„Říkáte krev?“ promluvil doktor Šimandl. „Kdy to asi bylo?“

„Několik minut předtím, než jsem vám volal.“

„Neměl by se v tom případě nasadit pes?“

Zavadil, viditelně dotčen Šimandlovým zásahem, jen potřásl hlavou.

„Potom bych se rád na mrtvého podíval okamžitě, nedal se Šimandl odbýt, „kdo ví, jestli je vůbec mrtvý.“ „Ale to je,“ ujistil ho Zavadil zlostně. „Zaručeně.“ „Ovšem i tak. Čím dřív mohu mrtvého prohlédnout, tím přesnější výsledky dostanu. Pokud jste ukončil předběžné ohledání...“

„Jistě. Hned to bude. Prosím, pánové,“ pokynul mužům své skupiny. Hrnul jsem se taky.

„Nejprve odborníci,“ zadržel mě pohybem ruky.

Pokrčil jsem rameny. „Chtěl jsem se jenom přesvědčit, jestli se tam od mého odchodu něco nezměnilo. Pro případ, že bych měl s tím zamčením přece pravdu.“

Ruka neochotně klesla.

9/

Josef Kilián se stále opíral hlavou o portejbl. Krev už nekapala. Louže na prkenné podlaze začínala černat. Před přístěnkem z ní vybíhala tenká šmouha.

V duchu jsem musel uznat, že komisař má oči jako rys a perfektní kombinační schopnosti. Současně jsem si uvědomil, že tahle šmouha mne o místo nepřipraví. Zavadil by těžko prokazoval, že jsem tak zničil důležité stopy.

„No tak?“ pobídl mě netrpělivě.

Nenechal jsem se uspěchat. Teď jsem už věděl, co na něj platí. Můj pohled pomalu kroužil místností. U dveří čekal Šimandl a tři Zavadilovi zbrojnoši.

„Nic,“ uznal jsem konečně a zamířil ke dveřím. Zavadil spěchal za mnou.

„Stále trváte na tom, že jste zamkl?“

„Stále,“ odsekl jsem chladně.

„Zvláštní. Pachatel riskuje, že ho dopadneme, jen aby po vás odemkl,“ pitvořil se Zavadil. „Proč?“

„Nevím. Dokonce ani nevím, že to byl pachatel. Vy ano?“

Komisař zbrunátněl.

Nepatřil jsem nadarmo k Holému do skupiny. U nás k hypotéze patřil podmiňovací způsob a běda tomu, kdo na něj v zápalu debaty zapomněl. Holého sarkasmus trestal každého — čekatele stejně jako inspektora.

„Poslyšte, mládenče...“ zavrčel Zavadil výhrůžně.

„Kriminální asistent Hirš, pane komisaři.“

„Vím. Ke komu jste přidělen?“

„Skupina komisaře Holého.“

„Máte svérázné metody. Jsem zvědav, co na ně komisař Holý řekne.“

Vzpomněl jsem si, co mi řekl, když mě v přízemí tohoto domu uviděl viset na Pepíkově pásku od kalhot, a mimoděk jsem se usmál.

„Aby vás ten smích nepřešel,“ neudržel se Zavadil.

„Doufám, že ne,“ odpověděl jsem klidně. „Pracuji v Holého skupině dva a půl roku a znám Holého jako čestného a spravedlivého člověka.“

„Dva a půl roku?“ uhnul Zavadil. „Že jsem o vás ještě neslyšel?“

Ale slyšel. Jenomže naštěstí nevíš, že jsem to já. „Asi jsem dosud nedostal svůj velký případ,“ navrhl jsem rozmarně.

Zavadil neodpověděl.

Koniec ukážky

Table of Contents

ČÁST PRVNÍ