Josef Volák

Po ukončení ZŠ v Děčíně se Volák vyučil elektrikářem v Meziboří u Litvínova.

V roce 1959 nastoupil do Chemických závodů čs.-sovětského přátelství v Záluží u Litvínova jako dělník a současně začal večerně studovat Střední průmyslovou školu elektrotechnickou v Chomutově.

Po maturitě (1963) a vojenské službě se zde stal projektantem. Roku 1968 spoluzaložil nakladatelství Dialog v Mostě a byl jeho redaktorem, po jeho zrušení (1970) se v Severočeském nakladatelství v Ústí nad Labem stal vedoucím redaktorem detašovaného pracoviště Most.

Roku 1982 dálkově absolvoval filmovou a televizní dramaturgii a scenáristiku na FAMU. V 80. letech byl ve svobodném povolání.

Roku 1989 se podílel na opětovném založení nakladatelství Dialog se sídlem v Litvínově a Liberci, téhož roku založil v Litvínově firmu na výrobu a prodej dekorativních předmětů z tropického hmyzu a později podnikal i v dalších oblastech. Jako sběratel motýlů a brouků organizoval výpravy do Střední Asie, Sibiře, Jakutska, Mongolska, Číny, Tibetu a Nepálu.

Vrah v šarlatu

Vrah v šarlatu patří mezi ty detektivní romány, v nichž autor dokáže s úspěchem uplatnit všechna nevyhnutelná pravidla detektivní hry (zajímavou a přiměřeně složitou zápletku, realizovanou v konkrétním prostředí, přesvědčivou motivaci, dobře vykreslené charaktery).

Na zámku, kde ze studijních, umělecky tvůrčích i správních důvodů žijí dvě studentky, malíř, sochař a vedoucí party opravářů, koná tato společnost výstřední večírky s dobovými kostýmy. Při jednom z nich je studentka záhadně zavražděna a během vyšetřování dojde ještě k vraždě další.

Josef Volák

Vrah v šarlatu

Ukážka z elektronickej knihy

2015

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno. Používání elektronické verze knihy je umožněno jen osobě, která ji legálně nabyla, a jen pro její osobní a vnitřní potřeby v rozsahu stanoveném autorským zákonem. Elektronická kniha je datový soubor, který lze užívat pouze v takové formě, v jaké jej lze stáhnout z portálu. Jakékoliv neoprávněné užití elektronické knihy nebo její části, spočívající např. v kopírování, úpravách, prodeji, pronajímání, půjčování, sdělování veřejnosti nebo jakémkoliv druhu obchodování nebo neobchodního šíření je zakázáno! Zejména je zakázána jakákoliv konverze datového souboru nebo extrakce části nebo celého textu, umisťování textu na servery, ze kterých je možno tento soubor dále stahovat, přitom není rozhodující, kdo takového sdílení umožnil. Je zakázáno sdělování údajů o uživatelském účtu jiným osobám, zasahování do technických prostředků, které chrání elektronickou knihu, případně omezují rozsah jejího užití. Uživatel také není oprávněn jakkoliv testovat, zkoušet či obcházet technické zabezpečení elektronické knihy.

© Josef Volák c/o DILIA,, 2015

© INDEART, 2015

www.indeart.cz

978-80-7519-027-7

Obsah

Josef Volák

KAPITOLA PRVNÍ

KAPITOLA DRUHÁ

KAPITOLA TŘETÍ

KAPITOLA ČTVRTÁ

KAPITOLA PÁTÁ

KAPITOLA ŠESTÁ

KAPITOLA SEDMÁ

KAPITOLA OSMÁ

ČTĚTE ELEKTRONICKÉ KNIHY

Nad nevelkou obcí Verany se vysoko na skále vypíná tmavošedý masív renesančního zámku, jehož strohé obrysy příkře kontrastují s přívětivým rázem okolní povltavské krajiny.

Stavebníkem zámku byl Florián Griespach z Griespachu, potomek zchudlé bavorské rytířské rodiny, který získal ve službách Ferdinanda I. významné postavení i značné jmění. Podle historických pramenů dosáhl veranského panství úskokem a snad i vraždou.

Florián z Griespachu oženil svého syna Kryštofa s Lukrécií, mladou a půvabnou sestrou hraběnky Polyxény z Lobkovic. Počítal s tím, že spojí veranské panství s přilehlými pozemky Lobkovickými.

Počátkem třicetileté války odchází Kryštof Griespach sloužit svému vladaři na evropských bojištích. Zde jeho stopy definitivně mizí. Během bojů dochází k obléhání veranského zámku Švédy. Podle pověsti se půvabná Lukrécie zamilovala do mladého švédského korneta Nygesperka, a protože se unaveným Švédům líbily modré oči roztomilé Lukrécie mnohem více než pevné zdi zámku, obléhali spíše její ložnici a hodovní síň. Zámek byl zachráněn od švédských kulí a Lukrécie od nudné samoty vášnivým přičiněním elegantního korneta. Nygesperk odchází z Veran pln vzpomínek na něžná dobrodružství, která mu měla zpříjemnit dlouhé noci pod hrubou plachtou vojenských stanů. Na oplátku zanechal na zámku upřímně míněný – a s radostí přijatý – slib, že se vrátí. Pověst dále vypráví, že se zamilovanému kornetovi podařilo odstranit Lukréciina manžela Kryštofa a že se pln nadějí vrátil do Veran.

Hraběnka Polyxéna však měla s veranským panstvím jiné plány, a protože měla pro svou moc a stále ještě neodkvétající krásu mnoho přátel, kteří pro ni byli schopni učinit cokoliv, nechala mladého korneta zavraždit v katakombách. Nešťastná Lukrécia odjela ke svému strýci do Španělska a přenechala Verany Polyxéně.

Od této chvíle byl zámek v držení Lobkoviců trvale až do roku 1948, kdy se stal majetkem státu.

Jména stavitelů nebyla zjištěna, ale můžeme se právem domnívat, že vyšli z okruhu Italů, pracujících na stavbě vídeňských hradeb. Tito stavitelé ovládali dokonale klasické tvarosloví, které dokázali originálním způsobem spojit s domácí tradicí. Dokladem jejich italského původu je zejména architektura rytířského sálu s lunetovou klenbou a nástropní figurální štukaturou. Stejně tak hlavní brána nese výrazné prvky italské renesance. Střízlivý charakter nádvoří oživuje lodžie v prvním patře, která tvoří v přízemí podloubí. Hlavní bránu zdobí vjezd s bohatou figurální výzdobou, heraldickými znaky rodiny Griespachů a dvě postranní branky pro pěší.

Do zámku vstupujeme po kamenné lávce, jejíž poslední část tvořil padací most. Celý zámek byl obehnán hlubokým příkopem.

Nároží bastionů, portály a vnější okna, to vše je obloženo výraznými rustikovými pásy. Pod mocně vyklenutou římsou se na zdech rozvíjí sgrafitová výzdoba. Nad masívem čtyř křídel se v rohu vypíná věž s hodinami.

Prací italských stavitelů je také rozsáhlý komplex podzemních chodeb s obrovskými sály a vězením. Ve skále nad vchodem do podzemí se dochoval vytesaný nápis: NEVSTUPUJ, MYSLÍŠ-LI NA NÁVRAT. Podle pověsti byli italští dělníci po dokončení části chodeb zabiti a jejich těla zazděna kdesi v podzemí.

Za jedním ze zámeckých křídel byl v 18. století založen park, přecházející plynule do volné přírody.

V parku jsou instalovány barokní plastiky vyšlé ze školy Matyáše Brauna. Před kamennou salla terrenou je zbudována fontána se sochou Flóry od neznámého mistra. Přestože jsou historické souvislosti veranského zámku vesměs ověřeny, přece jen zůstávají v jeho minulosti temná místa, týkající se zejména vraždy a podivného zmizení Kryštofa z Griespachu…

KAPITOLA PRVNÍ

Muž se zastavil a pomalým gestem odhrnul z čela propocené vlasy. Pomyslel si, že by bylo příjemnější ležet u vody, anebo si někde na zacloněné verandě namíchat sklenici gin-fizzu s ledem.

Vesnice sežehnutá sluncem ho nezajímala. Vedro bylo téměř nesnesitelné. Řeka naplňovala koryto jen zpola a na nehybné hladině plavalo smetí a nahnědlá pěna.

V povětří visel nasládlý pach leklých ryb.

Vzduch jako by se vypařil.

Muž se otočil a pozorně sledoval kamenitou cestu, která klesala podél zdi hospodářského stavení dolů ke korytu řeky. Horizont před jeho očima tvořila zídka padacího mostu. Každým okamžikem se v zorném poli mohla objevit postava.

Jak je to všechno banální, pomyslel si. Jako scéna z romantického filmu. Ale je zajímavé, že filmy bývají někdy pravdivější a přesvědčivější než samotný život.

Z myšlenek ho vyrušilo zapleskání ptačích křídel. Holubi přelétli nad jeho hlavou a usedli na římsu domu. Hledali trochu stínu. Muž si pomyslel, že přijde bouřka.

Položil do prachu cesty aktovku z umělé kůže. Nervózním pohybem sáhl do kapsy a vytáhl bílý kapesník.

Opatrně se rozhlédl. Zdálo se, že není spokojen.

Zámek byl ukryt mezi zarostlými kopci a jeho přední křídlo, vyhlížející jako prosté šlechtické stavení, bylo nalepeno na skále porostlé zeleným mechem. Na kamenech se perlila vlhkost. Polorozpadlá strážní věž byla zbudována pár desítek metrů od jednoho z bastionů. Kdysi tu vedla cesta. Důmyslný stavitel nechal spojit hlídku se zámkem podzemní chodbou.

Žírná krajina, pomyslel si muž. Ve vesnici žijí hezká děvčata, nosí široké květované sukně a večer se chodí koupat do řeky jen tak, v kalhotkách a v podprsence.

Zamračil se. Zdálo se mu, že kaštany podél cesty představují v této podivné hře špalír vyhlížejících strážců, které nelze obelstít. Listy stromů i trávník pokrývala vrstva jemného prachu. Promísen potem, tvořil na tváři lepkavou mázdru.

Jako kdyby muž úmyslně prodlužoval nerozhodnost chvíle. Větve stoletých stromů vrhaly na cestu hadovité stíny. Milimetr po milimetru se k němu blížila obrovitá chapadla.

To všechno byla jen podivná představa.

Muž si otřel kapesníkem čelo a jeho nervózní pohled utkvěl na sgrafitových zdech zámku. Stál uprostřed cesty a v pohledu šedozelených očí se snoubila něha s podivnou nevysvětlitelnou tvrdostí. Sehnul se a přitiskl aktovku k tělu. Držel ji pevně, až konečky jeho prstů zbělely námahou.

Krátce se zasmál. Znělo to jako zakašlání.

Potom vykročil.

Když dívka potřetí vykřikla, mladík, který stál po jejím boku, prudce ustoupil a zabořil ruku do kapsy. Dolů od rtů, přes bradu a po jemném, lehce opáleném hrdle stékaly dívce rudé krůpěje vína.

„Idiote,“ zašeptala.

Víno se v důlku pod bradou slilo v růžovou stružku, kleslo do dívčina živůtku, prosáklo halenkou a vytvořilo načervenalý ostrůvek.

„Vy jste odvážný, co?“ zeptala se a nastavila mu prázdnou sklenku.

„Jasně!“

„Vy jste odvážný jako Odysseus a neodolatelný jako ďábel. Nebo nejste?

Mladík s ryšavým vousem se sehnul, vylovil odněkud láhev a hbitě dolil.

„Probuď se, Pénelopo, ať spatříš milence svého, vlastníma očima svýma, po čem jsi toužila vždy…“

„Hmm,“ řekla dívka pohrdavě. „Odvážněji, příteli, jen odvážněji. Neodbíhat od tématu.“

Znovu se zhluboka napila. Skleničku položila na dlouhý stůl, pokrytý množstvím nádob, popelníků, sklenic a částí oděvů, knih a váz s květinami. Stůl stál v rozlehlém rytířském sále, kde kromě šesti židlí s vysokými řezanými opěradly, krbu, dvou lenošek, malého stolku s magnetofonem a mramorové křtitelnice, ve které se chladily láhve, nebylo nic.

V čelní straně sálu, pod oknem, stála na štaflích kopie obrazu Petra Paula Rubense: Der Raub der Töchter des Leukippos.

Mladík s ryšavým vousem a s kšiltovkou na hlavě si zapálil cigaretu.

„Prosím, slečno,“ nabídl.

„Já vím, vy to chcete zatušovat. Jste drzý a nikdo vás ještě neklepl přes prsty. Říká se to tak?“

Mladík odhodil cigaretu směrem ke krbu. „Pardon,“ otočil se k druhé dívce, která se hřála u ohně. „Já nevím, jestli se to tak říká, a nevím taky, jestli je drzý to správné slovo, když se muž dvoří dámě, která si lije víno místo do krku za výstřih.“ Zasmál se a přistoupil k dívce. V jeho ruce se objevil kapesník. Ruka s kapesníkem zmizela v dívčině živůtku.

„Fajn, řekl kdosi od krbu. „Tohle vám jde rozhodně líp, než péče o žížnivé hosty.“

Ten kdosi od krbu byla dívka, které se říká v odborných kruzích platinový vamp. Byla příliš krásná na to, aby se pohybovala ve společnosti mužů bez ochrany maminky. Zřejmě si s tím nedělala mnoho starostí. Vlasy jí jako zlatý vodopád padaly proti všem zvyklostem z čela rovnou dolů.

Vláčnou chůzí přešla sálem a přistoupila k mladíkovi v kšiltovce.

„Hni sebou, Ivane,“ pronesla něžně a pohodila hlavou. Zlaté vlasy se roztočily jako kolotoč.

„Tohle všechno je vaše, krásná dámo,“ rozmáchl se gestem po sále.

„Spokojím se s jednou flaškou,“ řekla dívka stručně a odtančila ke krbu. U krbu seděl muž v měkkých flanelových kalhotách a sportovní košili. U nohy lenošky stála prázdná sklenice. Dívka beze slova dolila.

„Haló, pane,“ řekla a přejela mazlivě muži po vlasech. „Ti blázni nám všechno vypijou.“

Na důkaz, že to pro dvojici u stolu nebude tak lehké, vyprázdnila sklenici jedním douškem. Muž také. Hovořil příjemným hlasem.

„Co to provádějí? Myslím, že bysme se měli občas podívat do křtitelnice. Pořád nemůžu věřit, že by při svém mládí měli tolik hříchů. Nejsou líbezní?“

„Jen jeden,“ řekla. „Ale stojí za to.“

„Co jeden?“

„Dědičný hřích. Předvádějí nám kurs fundamentálního umění.“

„Fundamentální umění je na ústupu,“ řekl muž a zahleděl se na dívčiny boky zabořené do lenošky. „Fundament se pomalu vytrácí, nastupují bezobsažné formy. S kumštem je konec.“

„Kuráž, staroušku,“ řekla dívka a vstala. „Zatančíme si?“

Muž vstal z lenošky a dívka s vodopádem vlasů se k němu přivinula jako sladký a laskající upír.

U intarsovaného stolku s magnetofonem seděl chlapec s bledým obličejem a dlouhými vlnitými vlasy. Oblečen byl v záplatované kostkované kalhoty a dlouhý černý svetr. Vlasy mu padaly na rolovaný límec. Vypadal jako nesmírně unavený a melancholický Paganini. Seděl zády do sálu a pozorně si prohlížel obraz na štaflích.

Síla a prudkost stylizovaná v postavách koní poskytovala potřebný kontrast k smyslné bělobě obnažených ženských těl. Divadlo, které se na plátně odehrávalo, připomínalo spíše divoký milostný zápas než brutální „raub“. Obličeje mučených žen vyjadřovaly vášnivé satori, ne děs z krásných unašečů. Andílek svírající uzdu jednoho z koní, jako by přál nepřiznané rozkoši a přidržoval hřebce, dokud těla nesplynou. Jeho ironický úsměv si mladičký Paganini nedovedl vysvětlit.

Mladíkovi se kolem krku s hadí hbitostí ovinuly bělostné paže.

„Herr Graf, der Frühling ist gekommen.“ Dívka se škádlivě zasmála. „Chcete mi uspořádat přednášku o axiologické krizi v umění?“ V ruce držela sklenici s vínem. Mladík s dlouhými vlasy se obřadně uklonil.

Dívka řekla: „Karel se mnou bude tančit dvě hodiny vášnivé tango, pak přinese ručník, čisté prádlo a hlavu Jana Křtitele, obloženou chřestem.“ Líbezně se usmála na muže v rozhalence a zavlnila boky.

„Prima,“ řekl chlapec. „Tak do toho!“

Stiskl štíhlým prstem tlačítko a kotouče se roztočily. Muž v rozhalence se zatvářil nerozhodně.

„Moment,“ řekla dívka s potřísněnou halenkou. „Někde jsem slyšela, že žádný stroj nemůže pracovat, dokud nepřijme energii, kterou má vydat.“ Odcupitala nejistě ke křtitelnici a vrátila se s novou lahví. „A to vynechám entropii,“ zasmála se. „Pane Perpetuum Mobile, udělejte s tím něco.“

„Na dlouhý a bezúhonný život,“ zasmála se blondýnka a odkopla lodičky.

Dva páry zaujaly klasickou výchozí polohu.

Z magnetofonu se ozvaly mohutné akordy barokní fugy. Za okny poprvé zablesklo. Fuga pokračovala volnější pasáží. Páry se hnuly.

„Jů,“ zavyla dívka s tekoucími vlasy, když blesk ozářil okna. „Já se chci bát.“

„Se vším se počítá,“ řekl mladík s kšiltovkou. „Mohla by ses občas dotknout nohama země, ten pán,“ usmál se na muže v rozhalence, „celý den tvrdě pracoval.“

„Líběj vodpustit, touhle dobou jsem zvyklá poslouchat pohádku na dobrou noc.“

Mladík opustil svou tanečnici a odešel ke stolu.

„Podrž mi ty sklenice,“ požádal kolegu. Napili se.

Mladík vzal hořící poleno a zapálil svíčky na římse krbu. Zhasl světlo.

Dívka s potřísněnou halenkou tančila sama mezi sklenicemi.

„Já jsem rrrůůůže sáááronská a lilium při dolinách…“

Mladík s dlouhými vlasy řekl: „Karle, ujmi se té růže, nebo si zlomí nožičku.“

Blondýnka ukryla tvář do tekoucího zlata a podřimovala.

Bez jakékoliv pauzy přešla fuga do beatové skladby.

Mladík s dlouhými vlasy uchopil tanečnici za ruku. „Pojď si hajnout, malinká,“ napomenul dívku a chtěl ji odvést k lenošce.

Mladíkovi s kšiltovkou zablýsklo v očích. Odstrčil chlapce stranou.

„Necháš ji na pokoji,“ řekl chlapec a odváděl zmatenou dívku.

Pleskla facka. Paganini si sáhl na tvář.

„Pardon, dámy,“ řekl. „Pane, byl jsem uražen. Volím pistole.“ Obrátil se na muže v rozhalence. „Odpočítej, Karle!“ Sejmul ze zdi pistole.

Rozestavěli se.

Dívky se pobaveně chichotaly.

„Raz… dva… tři.“

Mladík s dlouhými vlasy se otočil a v jeho ruce se objevila malá elegantní pistole ráže 6,35.

Obě dívky vykřikly a vrhly se kupředu. Z pistole, která vypadala jako hračka, šlehl plamen a svíčky v sále se zachvěly.

Suše třeskla rána.

Stmívalo se. Vzduch rozpálený po celodenním žáru se vlnivě chvěl. Na cestách bylo vylidněno. Ve vesnici bývá v podvečer mnoho práce. Sem tam nějaké dítě nebo žena dojde unavenému sedlákovi pro džbán piva.

Jen kočky a psi procházejí loudavě podél zdí.

Muž s aktovkou zamířil pomalu na náves a zastavil se před omšelou budovou hostince.

Dvě ženy klábosily před vchodem do restaurace. Ze zdi opadávala omítka a vytvořila načervenalou skvrnu podobnou jezdci na koni.

Muž zalovil v kapse. Byla prázdná.

„To je strašné“ řekla žena. „Klidně si zavřou v takovém horku.“

„…abysme šly až dolů k Janáčovi řekla druhá.

„Tam je plno těch mladejch…“

„To není jako dřív. Když přišel mladej do hospody, tak seděl jako putinka.“

„Ani nedejchal a poslouchal, o čem povídají dospělí…“

„Ty slečinky přijdou klidně v plavkách. A kdybyste viděla v jakých.“

Muži se objevil na tváři lehký úsměšek. V jistém smyslu mají pravdu, zauvažoval, abych pomalu chodil s klapkami na očích.

Znovu se otočil k řece. Tam někde byla hospoda.

Neušel ani sto metrů, když zahlédl korunu kaštanu a pod ní rozestavěné stolky a židle, obsazené výletníky a několika zdejšími lidmi.

Vesnice stále ještě žije starým přirozeným životem, napadlo ho.

Objednal si pivo, cigarety a krabičku zápalek. „V kolik zavíráte, šéfe?“ zeptal se muže se zástěrou, zastrčenou do kalhot.

„Obyčejně tak po jedenáctý.“

„Díky.“

Muž zaplatil předem a napil se.

Ještě byl čas. Vlekl se pomalu.

Celé prostranství pod kaštanem vyhlíželo čistě a útulně, mezi stolky bylo vysypáno žlutým pískem. Od řeky táhl chlad. Občas se z nazelenalé vody vymrskla ryba a kola se rozběhla po hladině.

„Dáte si ještě jedno?“ zeptal se hostinský a plácl úslužně utěrkou o stůl.

„Ne, děkuji vám.“

„Přijde bouřka.“

Pomalu se nad vodou tvořila pára. Převalovala se jako jedovatý plyn.

„Přijde bouřka a vy zmoknete,“ usoudil hostinský.

Muž neodpověděl a odvrátil tvář. Po řece plaval bílý předmět. Snad krabice nebo mršina nějakého zvířete.

„Vy nejste zdejší, co? zeptal se hostinský s příjemným úsměvem.

Muž si všiml, že má na svůj věk nádherné zuby.

„Proč myslíte?“

„Na to já mám oči, milý pane. Bez toho se našinec neobejde.“

Vypadalo to, jako by tenhle chlapík považoval za největší rozkoš hovořit s lidmi, kteří o to vůbec nestojí.

„Ne, nejsem,“ řekl muž. „Jen projíždím.“

„Kdybyste potřeboval přespat… Máme pokoj…“

„Děkuji vám, jste moc hodný,“ řekl muž a bedlivě se zadíval na řeku.

Mužík zamával utěrkou a zmizel ve výčepu.

Teď si teprve všiml, že od stolku vidí celý zámek. Jeho hrozivá silueta se černala proti zrůžovělé obloze. Z druhé strany se táhly nad lesem mraky. Blýskalo se na časy. Celý zámek byl temný, jen ve dvou velikých několikadílných oknech hořelo světlo.

Náhle okna potemněla. Poprvé vzdáleně zahřmělo.

Muž se zvedl a přešel rychlým krokem vesnicí.

Tašku svíral pod paží, jako by mu ji chtěl někdo vyrvat.

Jestliže přijde bouřka… v nejhorším případě… uvidíme, přemýšlel.

Přešel po kamenné lávce a zastavil se u sloupku s cedulí.

STÁTEM CHRÁNĚNÁ PAMÁTKA, četl. RENESANČNÍ ZÁMEK VERANY.

Lávka končila u masívních vrat pobitých plechem. Nýty tvořily rovnoměrné kárování.

Pěkná práce, vypadají hezky nedobytně. Dovnitř se asi nikdo jen tak nedostane. Zevnitř se ale zajišťují břevnem. To lze odstranit lehce.

Nad mužovou hlavou bouchla okenice.

Polekaně se otočil.

Vítr proběhl větvovím a prastaré stromy vydaly dlouhý vrzající vzdech. Listí šumělo jako svlékané hedvábí. Někde v zahradách se rozkřičel pták.

Usedl na lavičku pod portálem a zahleděl se na střechy vesnice. Vítr už zase odlétl a muže obklopila tichá pulsující bezhlesnost.

„Děkuji vám, milé dámy,“ promluvil bledý Paganini v záplatovaných kalhotách a uschoval revolver do kapsy. „Doufám, že jsem vás nepolekal a že vám bude chutnat jako dosud. Kdyby vás zajímalo, proč nemá můj přítel v plicích díru, tak vězte, že k tomu stačí dvojice šikovných prstů, ostrý nůž a nástroj, kterému se říká kleště kombinované. Kulku lze totiž bez velké námahy vyjmout.“ Uklonil se. V jeho ruce už zase svítila sklenice.

Dívky si ulehčené oddechly. Platinová slečna zapomněla, že je nedospělé děvčátko a sápala se ke stolku.

Ostatní za ní.

„Nikdo se nedotýkejte chlebíčků, nebo si tu scénu zopakujeme. Ale bez kleští a epilogu,“ zavřískla.

Její kamarádka klekla na židli, hmátla do mísy a na halence přibyla krásná šmouha v barvě žloutkové majonézy.

Plexisklové kotouče se pomalu otáčely. Pásek se ve svitu svíček matně leskl. Pořád ještě hrála hudba. Z reproduktoru vytékal proud lehké klavírní sonáty, prolétl početnými rameny holandského lustru a zanikl někde v zeleni freskových maleb na stropě. Brnění na zdech rozesílalo po sále pablesky odražené od svícnů.

Chlapec s dlouhými vlasy pozoroval obraz na štaflích.

Chlebíčky mizely.

Dívka, která se rozhodla, že vytvoří na své halence paletu gastronomických barev, došla k chlapci před štaflemi a něžně ho pohladila po rameni.

„Co mu je?“ pokřikovali ostatní. „Je snad opilý?“

„Trpí!“ řekla dívka.

„Pročpak trpí ten ošklivý chlapec, co vydlabává kulky?“ Chlapec se otočil k platinové dívce. „V jistém smyslu kvůli vám, slečno. Podivným nepokojem, který se zmocňuje mého těla při pohledu, jak marnotratně zacházíte se svým zlatým pokladem, který právě proměňujete v odporné chaluhy.“ Odmlčel se.

„Bravo,“ řekla dívka a vylovila umorousanou kadeř z louže vína na stole. „Bravo!“

„A pro vás, milá slečno,“ obrátil se na druhou dívku. „Pro vás se trápím dvojnásobně. Kdybyste jen polovinu přízně, kterou věnujete své blůze, nabídla mně, došlo by patrně k objevu, že vaše šaty ukrývají kromě vzorníku pro gurmány také jistý druh pohyblivého svátku, který toužím posvětit a navždy slavit…“

Zdálo se, že mladý milenec trochu plete jazykem.

„To všechno je jen psychoanalytický pláč,“ konstatovala dívka. „Jste banda obyčejných intelektuálských zbabělců!“

„Přeskočilo jí?“ řekl mladík s kšiltovkou.

„Nudí se.“

Muži se zvedli a vyšli ze sálu. Dívky osaměly. Blondýnka usedla ke krbu a začala se šťourat v ohni. Zvedla se a sňala z krbové římsy dvě půlmetrové šachové figurky krále a královny. Postavila je proti sobě na dlaždicovou podlahu a lehla si vedle nich na zem. Tělo vystavila plamenům. Od magnetofonu - kam se odebrala její společnice – vypadala jako mírně zvlněná krajina, za kterou vychází slunce.

Dívka u magnetofonu byla namol. Položila se na záda, otočila zesilovačem a propadla v jakési rytmické šílenství. Obracela hlavou ze strany na stranu a zametala podlahu přistřiženými kadeřemi. Bylo slyšet, jak klepe spánky do dlaždic. Vztáhla ruce do výšky, jako by chtěla obejmout neviditelnou postavu. Rty se rychle míhaly.

Páska magnetofonu se vytočila a měkce pleskala o snímací hlavice.

Dívka se uklidnila. Prudce oddychovala.

„Wando! Wandičko!“ zavolala. „Kolik je hodin?“

Wanda Klementová se zvedla od krbu, udělala kolem sebe vítr vrkoči a mrkla na hodinky. „Bude čtvrt na jedenáct, oznámila. Šla ke stolu, nalila dvě sklenice a popošla k přítelkyni. „Napij se a nedělej hlouposti, Hano,“ zaprosila. „Vždyť je to všechno jen legrace.“

Dívka na podlaze se tiše rozplakala.

Muž se podíval na hodinky.

V jeho příjemném obličeji se objevil výraz zklamání nebo rozladění. Tvářil se tak už dobrou půlhodinku. Opatrně se rozhlédl a postavil se do stínu lípy u zídky padacího mostu. Jeho postava splynula s temnou strukturou kamene. Rozhodně si nepřál, aby ho tu někdo zastihl.

Od západu se obloha zatáhla a zvedl se teplý vítr. Prudce zesílil a co chvíli serval z větví stromů několik listů.

Vesničané se uložili ke spánku. Žluté obdélníky oken pod nízkými střechami domků dodávaly osadě lyrické kouzlo.

Na mostku zachřestily noviny a muž se intuitivně přitiskl k chladné zdi.

Vítr hnal po zemi cár papíru a zvedal prach.

Strašné, pomyslel si muž. Jestli přijde bouřka…

Někde nad ním bouchla větrem uvolněná okenice.

Jinak byl klid.

Muž popošel k zámku a zkoumal branku. Bylo zamčeno. Znovu se postavil do stínu a čekal.

Jeho nervozita každým okamžikem rostla. Vylovil z kapsy krabičku cigaret. Když vzal do ruky zápalky, zaklel a cigaretu uschoval.

Náhle zbystřil sluch.

Za zády se ozvalo sotva slyšitelné cinknutí a vrzavé kroky v písku. Proti němu přicházela postava s kápí přes hlavu. Ve vystřižených průzorech se leskl pár očí.

Koniec ukážky