Přeložila:

Kristina Volná

Barbara Cartland: Závod lásky

Vydání první

Copyright © 2005 Cartland Promotions

All rights reserved

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2015 jako svou 1914. publikaci

Přeloženo z anglického originálu Love Drives In vydaného nakladatelstvím

Barbaracartland.com Ltd., (UK) v roce 2005

Český překlad © 2015 Kristina Volná

Odpovědná redaktorka Jana Markusová

Korektorka Zdeňka Grigarová

Ilustrace na přebalu © 2015 Jon Paul

Přebal a vazba © 2015 Ricardo a Baronet

Sazba a grafická úprava Ricardo, Sázavská 19, Praha 2

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-0070-2 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-0071-9 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2015

Barbara Cartland

ZÁVOD LÁSKY

Ukážka z elektronickej knihy

Láska cestuje rychlostí světla.

Barbara Cartland

Kapitola 1.

1895

Dorina Radfordová pohlédla k síti, pak na míček a připravila se k podání.

Zápas smíšených dvojic byl velice vyrovnaný. První set získala Dorina se svým spoluhráčem, jímž byl Pierre Laforge. Druhý patřil jejich soupeřům.

Dorina měla nyní podání.

Počkala, dokud si nebyla jistá, že má úder plně pod kontrolou.

Ano, byl to jen přátelský zápas na kurtu, který byl součástí panství manželů Laforgeových severně od Paříže. Soupeři i diváci patřili ke společnosti, kterou monsieur a madame Laforgeovi sezvali, a partnerem Doriny byl jejich syn.

Nic z toho jí však nezabránilo, aby do svého podání nedala vše. Dorina byla zvyklá cele se oddat čemukoli, do čeho se pustila. I zcela bezvýznamné utkání odehrála plně soustředěná a se vším odhodláním.

Jen tak mohla dosáhnout úspěchu.

Takhle jí to řekl otec – a ten o tom vskutku něco věděl. Přestože začínal od nuly, dokázal vybudovat průmyslové impérium. Průmysl byl v Anglii na vzestupu a on patřil k jeho hnacím silám.

Dorina švihla paží a s uspokojením sledovala, jak míček přeletěl přes síť přímo mezi oba soupeře.

Eso!

„Hru, set a zápas vyhrává monsieur Laforge a mademoiselle Radfordová.“

Obecenstvo propuklo v jásot a potlesk. Pierre s Dorinou si potřásli rukama a pak vykročili k síti, aby potřásli rukama i svým protivníkům.

Jeden z diváků si Dorinu uvážlivě změřil pohledem.

„Je to výtečná tenistka,“ poznamenal. „Vysoká, štíhlá a silná sportovkyně. Zkrátka – nový typ ženy.“

„Hmm!“ řekl jeho společník. „Mně tenhle nový typ ženy až příliš připomíná muže. Kam se poděla její ženskost, křehký půvab, zájem o módu – věci, které činí ženu ženou? Co její…“

Rukama vykreslil do vzduchu osmičku.

„Pravda,“ připustil jeho přítel. „Ničím takovým příliš neoplývá.“

Pohlédli na sebe a pokrčili rameny.

„Její otec je však nesmírně bohatý,“ uznal jeden z druhů.

Pokývali hlavami.

Dorina, která právě procházela kolem, zachytila jejich pokrčení ramen i pokývnutí. Okamžitě jí bylo vše jasné.

Byla zvyklá na to, že ji lidé považovali za poněkud výstřední. Vlastně si to o sobě myslela i ona sama.

Protože její otec neměl syna, rozhodl se, že až se odebere na odpočinek, v jeho šlépějích se vydá ona. Celé to bylo ještě těžší o to, že nebyla z obyčejné rodiny. John Radford se stal jedním z nejbohatších a nejvlivnějších mužů ve světě obchodu a průmyslu – a to v celé Anglii.

Oproti mnoha svým současníkům se ovšem nesoustředil pouze na svou domovinu, ale uvědomoval si možnosti, které jeho společnost získá, když bude své zboží vyvážet do zahraničí. Protože v Dorině viděl budoucnost svého podniku, nechal ji učit se cizím jazykům už v deseti letech.

Jak rostla, učila se stále více – někdy doma v Anglii, ale často také cestovala do zahraničí, aby své znalosti jazyků prohloubila.

Byla velmi pyšná na to, že se dokázala domluvit ve Francii, Španělsku, Itálii, v Německu a v Holandsku.

Věděla, že otec je na ni hrdý, ale byla by s ním ráda trávila více času. Občas ji sice přijel do zahraničí navštívit, ale i tehdy se zdálo, že jeho myšlenky ubíhají k práci, kterou zanechal doma.

Minulý rok, když spolu byli v Římě, jí řekl: „Když jsem byl ještě velmi mladý, usmyslel jsem si, že budu nejen velmi bohatý, ale dokonce ten nejbohatší člověk v celé zemi.“

„Papá!“ zvolala.

„Není důvod tvářit se pohoršeně, drahoušku. V obchodě se úspěch měří množstvím vydělaných peněz. Chtěl jsem být nejbohatším mužem v Anglii a řekl bych, že jsem se jím skutečně stal.“

„Ale kromě práce ze života nic nemáte,“ namítala. „Mamá už přes deset let není naživu, a tak si myslím, že byste se měl znovu oženit. Pak byste se snad dočkal syna, kterého byste vychoval tak, aby mohl převzít vaši říši.“

„Ne,“ řekl rozhodně. „To nikdy. Své srdce jsem dal tvé matce, stejně jako ona mně to své. Ani sám anděl z nebes ji nikdy nemůže nahradit.“

Chvíli se tvářil smutně, pak se však na ni usmál. „Krom toho, k čemu by mi byl syn? Mám přece tebe.“

Nebylo mnoho mužů, kteří by svoji dceru viděli v takovém světle. Dorinu zahřálo u srdce, že o ní má otec tak vysoké mínění.

Záhy nato ji však měl opět opustit a vrátit se do Londýna. Když se proti tomu ohrazovala, řekl jí: „Mou práci nikdo neudělá tak dobře jako já sám, i když jsem si jistý, že časem budu mít co dělat, abych ti stačil. Pochop proto, má nejdražší, že se musím vrátit domů. Musím dohlédnout na své zaměstnance, aby si nedělali, co se jim zlíbí.“

Dorina se rozesmála a políbila ho. „Pracujete příliš, papá,“ kárala ho. „Jakmile odsud odjedu, naučím se obchodu tak dobře, že si budete moci dát nohy na stůl a odpočívat.“

Když byla v Anglii, brával ji do svých továren a sléváren. Ukazoval jí železárny a ocelárny, ve kterých se vyrábělo zboží pro železnici – koleje, traverzy, vagony i lokomotivy. Dorina byla tím vším nadšená od prvního okamžiku, všechno bylo obrovské, hlučné a z pecí šlehaly plameny. Možná to nebylo příliš „ženské“, ale něco ji na té řvoucí, divoké – a člověkem ovládané – síle přitahovalo.

Naučila se vše, co mohla, a protože ji to doopravdy zajímalo, učila se rychle. Otce těšilo, jaké dělá pokroky, i když ji nabádal: „Asi si myslíš, že už se ve firmě vyznáš, ale když se nad tím opravdu zamyslíš, uvědomíš si, že se musíš naučit ještě stovku dalších věcí.“

„Nemohu se dočkat,“ řekla mu odhodlaně.

A nyní byla konečně na cestě domů, aby zaujala místo po boku svého otce, jak o tom oba už dlouho snili. Vracela se přes Itálii, Německo a Francii a její cesta byla svým způsobem rozlučkou se životem plným radovánek.

Hostili ji rodiče dívek, které byly přibližně v jejím věku a s jejichž otci měl pan Radford v minulosti jednání.

„Myslím, že jste nejen nejchytřejším mužem v Evropě,“ napsala mu jednou Dorina, „ale také tím nejšarmantnějším, neboť ať přijedu kamkoli, královsky se o mne starají.“

Otec jí na oplátku odepsal, že je velmi pyšný, když dostává dopisy od jejích hostitelů, ve kterých píší, že ona je nejen krásná a okouzlující, ale také chytrá a vzdělaná, jak se na jeho dceru sluší.

Věděla, jak moc na tom otci záleží. Měla tedy štěstí, že jistým důvtipem oplývala.

Až odsud odjede, zamíří nejprve do otcova londýnského domu, odkud spravoval společnost a staral se o své vládní kontakty, které se mu čas od času hodily. Pak odjede do jejich skutečného bydliště v Birminghamu, kde otec vlastnil dům nedaleko svých hlavních továren. Tam budou společně pracovat.

Drahý papá, pomyslela si. Měli se tak rádi, a přitom trávili tak málo času společně. V budoucnu však bude všechno jinak.

Když mířila zpět z tenisových kurtů, připojila se k ní Sophie Laforgeová a zeptala se, jaké šaty si obleče na večerní ples.

„Bude to velká událost,“ vykládala jí francouzská dívka. „Papá bude slavit vítězství svých koní, kteří minulý měsíc vyhráli hned tři dostihy.“

„Pak se musím obléci slavnostně,“ odvětila Dorina. „Pro jistotu si vezmu šaty, které jsem si koupila v Paříži.“

„To budeš jistě elegance sama,“ řekla Sophie a obě dívky se rozesmály.

Když vešly do domu, služebná jim sdělila, že v jednom ze salonů čeká jistý pán z Anglie, který si přeje vidět mademoiselle Radfordovou.

Dorina na ni překvapeně pohlédla.

Pak přítelkyni beze slova opustila a chvátala dovnitř.

Jakmile otevřela dveře, poznala pana Johnsona, otcova zástupce. Když k němu přikročila, starší muž povstal a sevřel v dlaních její ruku.

„Slečno Dorino, obávám se, že vám přináším špatné zprávy,“ řekl.

Dorina na něj zírala. „Copak papá onemocněl?“ vysoukala ze sebe po chvíli.

Muž se na okamžik odmlčel a pak řekl: „S nejhlubším zármutkem jsem vám přišel říci, že váš otec před dvěma dny zemřel. Dostal infarkt. Doktoři už pro něho nemohli nic udělat.“

V Dorině by se krve nedořezal.

Chvíli nebyla mocna slova a jen se mlčky svezla na pohovku.

„Je mi líto, že vám přináším tak špatné zprávy,“ pokračoval pan Johnson a posadil se vedle ní. „Jak si jistě dokážete představit, ztratili jsme nejen skvělého obchodníka, ale také přítele, který nám vždy ze všech sil pomáhal.“

„Jak mohl papá zemřít tak nečekaně?“ povzdechla si Dorina. „A právě teď, když jsem byla na cestě za ním?“

„Doktoři mi vysvětlili, že jeho srdce nevydrželo neustálé pracovní vypětí. Nenechal si to po celý život vymluvit,“ odvětil pan Johnson. „I kdyby to přežil, byl by tak slabý, že by dál pracovat nemohl.“

„Nicnedělání by nedokázal snést,“ řekla Dorina takřka pro sebe.

„To je pravda. A teď vám musím povědět, co mi řekl jen krátce před svou smrtí.“

„Copak?“ zeptala se Dorina.

„Myslím, že musel mít nějakou předtuchu, neboť se zdálo, že se připravuje na smrt.“

„Jak to myslíte?“

„Poslal pro mne a pro pár dalších zaměstnanců z vedoucích pozic. Řekl nám, že kdyby se s ním něco stalo, musíme pokračovat v jeho práci, jako by ji dělal on sám. Osobou, která zdědí jeho peníze a – jak se jasně vyjádřil – jeho postavení, bude jeho dcera.“

Dorina na něho mlčky zírala.

„Všichni jsme souhlasili, že vám budeme ve všem nápomocni a uděláme vše pro to, aby společnost fungovala dál, jak si přál.“

„Ale jak mohu zaujmout otcovo místo? Chtěl mne zaučit, ale nedostal k tomu příležitost. O jeho práci vůbec nic nevím.“

„Všichni vám budeme plně k dispozici. Váš otec nikdy nepochyboval o tom, že to zvládnete. Kdybyste ho jen slyšela. Byl na vás tak pyšný.“

V ten okamžik Dorina propukla v pláč. Až dosud své zoufalství dokázala skrývat, ale když pan Johnson mluvil o tom, jak na ni byl otec pyšný, už to nevydržela. Schovala tvář do dlaní a rozvzlykala se.

Starý pán na ni chvíli užasle hleděl, pak ji objal a položil si její hlavu na rameno.

„No tak, má drahá,“ konejšil ji, „cítíme se tak všichni.“

Zaslechli, jak se otvírají dveře. Oba spěšně vzhlédli a spatřili před sebou jejich hostitelku.

Pan Johnson kvapně vyskočil na nohy. „Omluvte mne, madam. Přijel jsem z Anglie, abych slečně Radfordové sdělil, že její otec onemocněl a že by se měla bez meškání vrátit domů.“

Dorině se ihned dostalo soucitu a pozornosti. Madame Laforgeová trvala na tom, že pan Johnson musí něco pojíst, než komorná sbalí Dorině zavazadla. Ten její pozvání s povděkem přijal.

Dorina zamířila nahoru a cestou přemítala, proč pan Johnson předstíral, že otec je stále ještě naživu. Neuniklo jí, že jí dával znamení, aby ho neprozradila.

V tuto chvíli byla tak otupělá, že necítila hluboký žal, ale věděla, že mu brzy bude muset čelit. Otec, kterého navzdory jejich odloučení tolik milovala a toužila být opět s ním, byl navždy pryč. Sen o společné práci se nyní rozplynul. Nikdy už neuvidí, jak je pyšný, že ona pokračuje v jeho snažení.

Ještě si však nemohla dovolit truchlit. Na to bude čas později, až bude o samotě.

Seběhla dolů k panu Johnsonovi, který se s nadšením věnoval jídlu.

„Byl jsem na cestě dva dny,“ řekl. „Vyrazil jsem bez meškání přímo do Calais, abych vás vyhledal.“

„Proč jste jim neřekl, že je papá mrtev?“ zeptala se.

„Protože musíme pár věcí probrat a učinit určitá rozhodnutí dříve, než bude znát pravdu příliš mnoho lidí. Naštěstí váš otec zemřel v Birminghamu, v Londýně by bylo mnohem těžší udržet jeho smrt v tajnosti. Všichni kromě jeho lékařského personálu věří, že je pouze vážně nemocen.

Jeho tělo převezeme do nedaleké márnice, ale ošetřovatelky zůstanou ve službě, jako by byl stále ve své posteli.“

„Ale nač takové tajnosti?“

„Váš otec byl tak významnou osobou, že jakmile se zpráva o jeho skonu provalí, začnou kolem kroužit supi.“

„Ano, chápu,“ zašeptala Dorina. „Tomu musíme zabránit. Cestou do Anglie nás nesmí spatřit spolu. Všem řeknete, že jsem odjela příliš daleko a nedostihl jste mě, ale napsal jste mi, jak jsou věci vážné, a tak se bezpochyby vrátím do Anglie tak rychle, jak jen to bude možné. Do té doby se o obchod budete starat vy.“

„A pak společnost převezmete, jak si váš otec přál,“ řekl.

„Ano, ale ne hned. Napřed se chci naučit něco o obchodu, a tak prozatím nechám firmu ve vašich rukou – jako by byl otec stále naživu.“

„Co máte v úmyslu udělat?“ zeptal se.

„Povím vám to cestou domů,“ odpověděla. „Měli bychom brzy vyrazit.“

Monsieur Laforge jim na cestu do Paříže půjčil vlastní kočár. Všichni jim přišli zamávat na rozloučenou a popřáli jim hodně štěstí.

Zajistili si místa v lůžkovém voze v nočním vlaku z Paříže do Calais. Po večeři v jídelním voze šli spát. Když teď Dorina překonala prvotní šok, zaplavil ji smutek. Nebylo jí do řeči a nechtěla už ani na nic myslet.

Když ji komorná uložila a popřála jí dobrou noc, Dorina se posadila na posteli.

Zkrátka to musím zvládnout, řekla si v duchu. I když jsem si jistá, že lidé, kteří pracovali pro mého papá, si budou myslet, že jsem moc mladá, pohledná a hloupá na to, abych ho nahradila.

Věřím, že mi bude pomáhat z nebes, a já použiji veškerý svůj důvtip, o kterém vždycky mluvil. Pak budu pokračovat v jeho práci a nic z toho, čeho dosáhl, nepřijde nazmar.

Vstala z postele, přešla k oknu a sledovala ubíhající potemnělou venkovskou krajinu.

Vzhlédla k nebi.

Prosím, papá, pomozte mi, modlila se. Ať jste kdekoli, povězte mi, co mám dělat. Proč jste jen chvilku nepočkal, abyste mne přivítal doma? Už teď mi tolik chybíte.

Příštího rána si dali s panem Johnsonem rychlou snídani, protože vlak do Calais polykal poslední míle.

„V řadě věcí váš otec uspěl proto, že byl prvním, kdo se do toho pustil,“ řekl jí. „Vyrábíme teď vlak, který předčí vše, co je dosud na trhu. A pak je tu samozřejmě jeho miláček.“

Dorina se chápavě usmála. „Myslíte ten nápad se samohybným kočárem? Drahý papá byl tou myšlenkou úplně posedlý. Nic na světě ho nepřesvědčilo, že to zkrátka není možné.“

„Vždycky říkal, že právě v tom tkví budoucnost,“ namítl pan Johnson, „a v tom byla jeho síla – dokázal odhadnout, v čem je budoucnost strojírenství.“

„Nechcete snad říci, že své továrny zasvětil honbě za tím bláznivým snem?“ zeptala se Dorina zděšeně.

„Kdepak, stále vyrábíme základní zboží, které je pro firmu klíčové. Samohybný kočár je jen pokusný výzkum v továrně v Birminghamu. Je to ovšem přísně tajné, neboť na tom pracují i jiní a váš otec chtěl být první.“

„Ale něco takového se přece sestrojit nedá.“

„Lidé kdysi říkali, že ani cestování po železnici není možné,“ připomněl jí pan Johnson. „A teď se na nás podívejte – uháníme po světě za parními lokomotivami rychlostí třicet mil za hodinu. Stěží byste tomu uvěřila, ale když před šedesáti lety vyjeli vlakem první cestující, našli se i tací, kteří tvrdili, že lidské tělo rychlost třiceti mil nevydrží. Říkali, že prý vybouchneme. A my nic. Kdo ví, co všechno je ještě možné?“

„Kdo ví?“ zašeptala Dorina. „Pro mnoho lidí bude ostatně podobným překvapením, že v otcově obchodu pokračuji já, přestože jsem žena.“

Zasmála se a dodala: „Řada lidí – a zvláště Angličanů – si myslí, že ženy jsou jen takové pěkné věcičky bez mozků.“

„A vy jim chcete dokázat, že se mýlí?“ zeptal se s obdivem.

„Napřed se musím naučit, co jsem měla vědět už dávno – jak obchodník přemýšlí, plánuje a rozhoduje se.“

„Nebude pro vás takový život příliš náročný?“ uvažoval. „Jste ve věku, kdy by se mladá dáma měla bavit, kupovat si krásné šaty a mít kolem hromadu nápadníků.“

„Nemyslím, že bych se mohla dobře bavit, když je papá mrtev. Ale vím, co máte na mysli. Takový život ale není pro mne. Možná se nikdy nevdám. Papá ve mne vložil svou důvěru a já ho nezklamu.“

Jemná tvář jí na okamžik ztvrdla tak železným odhodláním, že se pan Johnson polekal.

Když pluli přes Lamanšský průliv, zeptal se jí: „Co přesně hodláte podniknout, až dorazíme do Anglie?“

„Naučit se vše, co bude v mých silách, abych mohla převzít společnost.“

„Nebude stačit, když vás zaučím já?“

„Samozřejmě že budu potřebovat vaši radu a pomoc, ale napřed potřebuji vše vidět z jiného úhlu pohledu. Kdo jsou otcovi největší rivalové? Mám-li je porazit v jejich vlastní hře, musím o nich vědět všechno.“

„Tím nejvýznamnějším byl hrabě z Kenningtonu.“

„Ano, papá se o něm zmiňoval. Vždycky mě překvapovalo, že v obchodu může působit i hrabě.“

„Jeho otec získal titul za své služby vlasti.“

„Aha. On titul získal, a papá ne?“

„Myslím, že ho mohl získat také, kdyby o to stál. Objevily se jisté náznaky, že štědrý dar jisté politické straně by mu titul mohl zaručit. Jeho to však nezajímalo. Řekl, že tituly jsou jen ztráta času a že své peníze dokáže využít lépe.“

Zasmála se. „Jako bych ho slyšela.“

„Už jsme skoro tu,“ řekl a pohlédl na přibližující se bílé útesy v Doveru.

„Nezapomeňte – vůbec si mě nevšímejte,“ připomínala mu. „Novináři vás znají, a kdyby nás viděli spolu, začali by se ptát, co je s otcem. Tady se rozdělíme – vy pojedete do Birminghamu a já do otcova londýnského domu.“

„Ach ano, londýnský dům,“ upomenul se. „Nezapomeňte, že služebnictvo o jeho skonu neví. Budu v Birminghamu udržovat věci v chodu a čekat na zprávu od vás.“

„Dostanu-li se do potíží, obrátím se na vás,“ slíbila Dorina. „Jinak se na čas někde schovám.“

„Do potíží?“ Svraštil čelo a v jeho hlase zazněl neklidný tón, když se zeptal: „Slečno Radfordová, co přesně se chystáte udělat?“

Dorině se na rtech objevil šibalský úsměv. „Asi bude nejlepší, když si to nechám pro sebe,“ odvětila.

Pan Johnson se otřásl hrůzou. Stejný výraz vídal ve tváři svého zesnulého zaměstnavatele vždy, když dostal nějaký převratný nápad, který mohl buď celou firmu přivést na buben, nebo všem přinést štěstí.

Dorina se probudila velmi časně a chvíli přemítala, jak se ocitla ve své vlastní londýnské ložnici.

Jak je to možné? Má být přece ve Francii.

Pak si vše rychle uvědomila – otcův skon, cestu domů a rozhodnutí, které učinila.

Nastal čas jednat.

Vešla její komorná s čajem.

„Děkuji, Bertho. Připravte mi, prosím, mé nejprostší šaty.“

Bertha jen zírala. Její paní se obvykle strojila okázale a elegantně. Sukně a sako, které si Dorina oblékla, byly nudné a moc jí neslušely.

Pak se posadila k toaletnímu stolku a sčesala si vlasy dozadu z čela a lící. V týle je pečlivě sepnula.

„K čemu se to chystáte, slečno?“ vydechla Bertha.

„Hodlám si najít práci,“ řekla pevně Dorina.

Když majordom podával snídani, řekla Dorina: „Hastingsi, vy víte o všem, co se v Londýně děje. Povězte mi, prosím, kde bydlí hrabě z Kenningtonu.“

„Myslíte toho konkurenta vašeho otce, slečno?“ zeptal se s ledovou nelibostí v hlase.

„Přesně tak. Je načase, abych se o něm dozvěděla trochu víc.“

„Bydlí na Grosvenor Square, slečno.“

Rychle v hlavě spřádala plány. Bertha právě skončila s vybalováním, a když jí Dorina přikázala, aby jí opět zabalila, vytřeštila oči.

„Tentokrát jen to nejnutnější,“ řekla. „A žádnou parádu, jen mé nejvšednější věci. Chci vypadat jako obchodnice.“

Když přijedu se zavazadly, říkala si v duchu, mohu tvrdit, že jsem dorazila do Anglie brzy ráno a že mi můj přítel ve Francii řekl, abych se vydala přímo za hrabětem z Kenningtonu.

„A já pojedu s vámi?“ zeptala se Bertha.

„Tentokrát ne. Požádejte prosím Hastingse, aby mi obstaral drožku.“

„Mám mu říci, kam pojedete, slečno?“

„Ne, to nebude nutné.“

Dům hraběte z Kenningtonu patřil k největším na Grosvenor Square. Když zazvonila na zvonek, napadlo ji, že dokonce i dveře vypadají velkolepě a působivě.

Otevřel jí lokaj ve velmi slušivé livreji. Za ním stál majordom.

„Ráda bych mluvila s lordem Kenningtonem.“ Dorina se snažila hovořit pevným a sebejistým tónem. „Je to velmi důležité.“

Majordom se zamračil.

„Nejste náhodou další tajemnice?“

„Prosím?“

„Od té doby, co tajemnice jeho lordstva onemocněla, máme u dveří zástup uchazeček.“ Zachmuřeně dodal: „Všechny jsou ovšem k ničemu.“

Dorina potlačila nutkání široce se usmát. Takže hrabě skutečně potřebuje tajemnici. Bylo to lepší, než vůbec doufala.

„Myslím, že vás přesvědčím, že to není můj případ,“ tvrdila s jistotou.

„Pojďte tedy prosím dál.“

Majordom nevěřil vlastním očím, když si všiml, že má s sebou dva obří kufry, ale pokynul lokajovi, aby jí pomohl.

„Přijela jsem do Anglie dnes ráno a zamířila rovnou sem,“ vysvětlila mu spěšně.

„Vyčkejte laskavě zde, dokud nepromluvím s jeho lordstvem. Vaše jméno, prosím?“

„Jsem slečna Martinová,“ odvětila mu.

Otevřel dveře do malého salonku vedle vstupní haly, a když Dorina vstoupila, zase je za ní zavřel.

Rozhlédla se a všimla si, že místnost je bohatě zařízena. Lord Kennington byl zřejmě velmi bohatý, což znamenalo, že mu obchod dobře vynáší. Avšak zatímco její otec investoval zisk zpět do obchodu, otec hraběte jeho část vynaložil za titul.

Uvažovala, kdo z nich dvou asi učinil lépe.

Přešla ke krbu a prohlížela se v zrcadle, které viselo nad ním.

Oblečena byla, dle svého mínění, na tajemnici velmi příhodně. Z účesu se jí však uvolnila kadeř, která jí zlatě zářila na čele. Upravila ji a nasadila si brýle, které si s sebou přinesla.

Patřily sice jejímu otci, ale měla za to, že v nich bude vypadat starší, než ve skutečnosti je. A také, jak doufala, vzdělanější.

Majordom otevřel dveře. „Jeho lordstvo vás přijme, slečno Martinová.“

Přišla její chvíle. Právě tak si to naplánovala.

Měla pocit, že otec, ať už byl kdekoli, vyslyšel její modlitby a snažil se jí pomoci.

Ať už to ovšem bylo jakkoli, nesmí ho zklamat.

Kapitola 2.

Kráčeli chodbou po velmi měkkém a drahém koberci. Obrazy po obou stěnách jí připadaly překrásné a nábytek zcela výjimečný.

V půli chodby majordom otevřel dveře a uvedl ji: „Slečna Martinová, vaše lordstvo.“

Když Dorina vstoupila, pochopila, že se ocitla v pracovně jeho lordstva. Za obřím psacím stolem u okna seděl muž. Paprsky slunce se odrážely na zlatém kalamáři.

Na okamžik se ve slunci zalesklo i psací pero, když je odložil.

Když vstal, Dorina si překvapeně uvědomila, že je o dost mladší, než čekala. Z toho, co slýchala od svého otce i jiných lidí, si vytvořila představu, že je mu alespoň pětačtyřicet a je velice arogantní.

Před ní však stál překvapivě pohledný muž, kterému hádala tak třicet. Měl tmavě hnědé, lehce vlnité vlasy. Oči měl tmavě modré a tak jasné, že ji to upoutalo. Zdálo se, jako by mu z nitra zářilo světlo. Byl vysoký, měl široká ramena a dlouhé nohy. Vyzařoval sílu a zastiňoval vše ostatní v celé místnosti.

Potřásl jí rukou a řekl: „Je od vás laskavé, že jste za mnou přišla. Tajemnici teď potřebuji opravdu naléhavě.“

Pokynul jí ke křeslu vedle krbu a sám se posadil na pohovku vedle.

„Jak vám bezpochyby řekli, ocitl jsem se v poněkud obtížné situaci,“ začal hrabě. „Má tajemnice, která mi pomáhá již několik let a která je pro mě, mohu říci, zcela nepostradatelná, vážně onemocněla.

Doktor říká, že bude trvat dlouho, než se bude moci zase vrátit ke své práci. Zoufale potřebuji pomoc, ale zatím se žádná z uchazeček neosvědčila. Možná jste právě vy tou, kterou hledám.“

„Tím jsem si jistá,“ odvětila sebejistě. „Do Londýna jsem právě přijela z Francie. Mám jisté znalosti obchodu a hovořím plynně pěti jazyky.“

„Pěti jazyky?“ zvolal hrabě a dodal v němčině: „Povězte mi, kterými.“

Dorina pochopila, že ji zkouší.

Bez váhání odpověděla německy a chvíli spolu rozmlouvali. Brzy poznala, že on je v němčině úplný začátečník, stejně jako ve francouzštině, jak se přesvědčila, když změnili jazyk hovoru.

Na závěr mu řekla holandsky: „Doufám, že tohle jste si přál slyšet.“

Hrabě na ni chvíli užasle zíral. Pak se rozesmál. „A tohle bylo co?“

„Holandština.“

„Nevěřím, že jste skutečná,“ řekl. „Jak je možné, že někdo, kdo vypadá tak mladě jako vy, toho tolik umí?“

„To je dlouhý a vcelku nudný příběh,“ odvětila Dorina. „Ve většině z těchto zemí jsem však studovala a naučila jsem se jazyky prostě tak, že jsem strávila hodně času s místními lidmi.“

„Od chvíle, co jste vstoupila do dveří, mám pocit, že se stal zázrak. A to právě ve chvíli, kdy jsem ho potřeboval. Mnoho svých výrobků vyvážím a musím být schopen se zahraničními kupci jednat, aniž bych klopýtal v jejich řeči. Jaké další jazyky ovládáte?“

„Španělštinu a italštinu,“ odpověděla Dorina. „A vy?“

„Mluvím trochu oběma, ale s vámi se vůbec nemohu měřit,“ řekl a žalostně dodal: „Jak jste si již zajisté všimla.“

„Ano, všimla,“ odvětila hbitě, ale mrkla na něj a oba se tomu zasmáli.

„Budete pro mne tedy pracovat?“ zeptal se.

„Bude mi potěšením.“

„Pokud jde o peníze…“

Zmínil obnos, který pro Dorinu neměl valného významu. Za takový plat by si snad nekoupila ani klobouk. Věděla však, že pro tajemnici je to štědrá mzda, a neměla tedy námitek.

„Ve které ze všech těch zemí, které jste navštívila, se vám líbilo nejvíc?“ zeptal se hrabě.

Mluvil nyní italsky. Dorina mu odpověděla stejnou řečí: „Přiznám se, že nejvíce přátel mám ve Francii,“ řekla. „Proto se mi líbí hlavně Paříž.“

„Ano, to mně také,“ přitakal hrabě. „Budeme-li mít chvíli času, musíte mi povědět, co máte nejraději – nejen v Paříži, ale na celém kontinentě.

Vlastně toužím dozvědět se o vás vše. Jak žijete a proč stojíte o tuto práci? Jak může těžké strojírenství zajímat mladou dámu?“

„Jsem jiná než mladé dámy, které jste dosud poznal,“ odvětila Dorina.

„To věřím.“

„Ale jestli o mně chcete vědět více – mohli bychom to nechat na později? Důležité je, jestli se hodím pro vaši práci.“

„Máte pravdu. Ostatní věci musejí počkat, až na ně přijde řada. Ale mohu vás ujistit, že na ně dojde. Teď vás odvedu do vaší kanceláře, neboť tam čeká stoh dopisů, na které musíme odpovědět a ještě je nikdo ani neotevřel. Přestože bych s vámi rád probral spoustu věcí, obchod má přednost.“

„Samozřejmě,“ kývla Dorina.

Vyšli z místnosti a kráčeli po chodbě. Na jejím konci hrabě otevřel dveře do dosti rozlehlé, ovšem poněkud fádní kanceláře. Tajemnici patřil velký stůl u okna do zahrady v přední části domu. Stůl byl zavalen prací, přesně jak hrabě říkal.

„Doufám, že se tu budete cítit dobře,“ řekl. „Kdybyste cokoli potřebovala, požádejte majordoma, a ten to okamžitě zařídí.“

„Myslím, že teď potřebuji hlavně čas na to, otevřít všechny tyto dopisy,“ zasmála se Dorina.

„Jak vidíte, jsem s tím velmi pozadu. Abych to dohonil, budu vás potřebovat dnem i nocí. Vlastně jsme ještě neprobrali vaši pracovní dobu – jestli tomu dobře rozumím, nemáte kam jít?“

„Přijela jsem přímo z nádraží,“ řekla.

„Nepovažovala byste za nevhodné bydlet v tomto domě? Slibuji vám, že nemám žádné nečestné úmysly. Je to čistě záležitost zvyklostí v našem obchodě.“

„Samozřejmě,“ souhlasila Dorina. „Vyhovuje mi bydlet zde, budu mít blízko do zaměstnání.“

„Řeknu tedy hospodyni, aby vám připravila pokoj. Věci vám odnesou nahoru.“

„Skvělé. A teď se dejme do práce.“

„Ani nevíte, jak sladkou hudbou jsou pro mé uši vaše slova, slečno Martinová. Nuže, dopisy vidíte zde. Ty společenské jsou jednoduché. Řeknu vám hned, kterého plesu či večírku se chci zúčastnit. Ty ostatní, které jsou pro mne nejdůležitější, se týkají mého obchodu.“

A ty budou zajímat i mne, pomyslela si Dorina, ale nahlas neřekla nic a mlčky se posadila ke stolu.

Bylo jí divné, že má na stole hned několik poznámkových bloků, ale hrabě jí vysvětlil, k čemu slouží: „Mám jeden pro každou společnost, které předsedám. Najdete v nich jména činovníků společnosti a ředitelů jak doma, tak v zahraničí.“

Koniec ukážky

Table of Contents

copyright

titul

Věnování

Kapitola 1.

Kapitola 2.