Copyright © 2012 by Kelli A. Wilkins

Translation © Bohumila Kučerová, 2014

Copyright © ALPRESS, s. r. o.

Všechna práva vyhrazena.

Žádnou část knihy není dovoleno užít

nebo jakýmkoli způsobem reprodukovat bez písemného

souhlasu držitele práv, s výjimkou krátkých citací

nebo odkazů, které tvoří součást kritického hodnocení.

Z anglického originálu THE WIKING'S WITCH

vydaného nakladatelstvím MEDALLION PRESS, INC

přeložila Bohumila Kučerová

Redakční úprava Draha Smutná

Grafická úprava obálky Tomáš Řízek

Vydalo nakladatelství Alpress, s. r. o., Frýdek-Místek,

v edici Klokan, 2015

shop@alpress.cz

Vydání první

ISBN 978-80-7466-723-7 (ePub)

ISBN 978-80-7466-724-4 (mobi)

Věnování

Mému úžasnému manželi Robertovi za jeho podporu a dlouholetou důvěru v moje psaní. A mé neochvějné kamarádce Inky, pomocnici při psaní a múze.

Poděkování

Odjakživa jsem byla obklopena knihami, proto se mi zdálo být docela přirozené, že jsem už v raném věku začala psát své vlastní příběhy. Na své cestě jsem se setkala s úžasnými lidmi, kteří mi poskytli povzbuzení, kritiku i výborné rady. Děkuji svým rodičům a bratrovi za to, že jsme měli plný dům knih, a za to, že mi poskytují nekonečné množství námětů na nové příběhy. Děkuji své učitelce angličtiny Susan Podgorské, která četla mé první pokusy. Děkuji Pat Marinelliové a Johnovi Torreovi, skvělým učitelům tvůrčího psaní, za jejich názory na mé spisovatelské výtvory. Děkuji Carle Chadickové za vydání mého prvního milostného příběhu, který otevřel dveře dalším. A Deborah Baileyové, mé přítelkyni, rádkyni a kritičce mých prací, za její neocenitelné rady, zpětnou vazbu a vhledy. Mé zvláštní díky patří nakladatelství Medaillon Press za jeho zásluhy při přeměně mého rukopisu v román, který právě držíte v ruce.

1. kapitola

Stronsay, Orknejské ostrovy, Skotsko, roku 803 n. l.

„Vy mizerové, jak se odvažujete nazývat se božími muži? Pusťte mě!“ Odaria kopala kolem sebe a snažila se vytrhnout mužům, kteří ji vlekli pryč z její vesnice.

Brennan jí vyťal políček. „Ztichni, čarodějnice, nebo ti mám vytrhnout jazyk?“

Přestala sebou zmítat a blýskla po Brennanovi zuřivým pohledem. Políček ji nebolel, jen ještě více rozdmýchal její vztek. „Dělej, jak chceš, ale mě se jen tak lehko nezbavíš.“

Její bosé nohy se zarývaly do měkké hlíny, když ji Brennan a Malcolm táhli nahoru po úbočí nevelkého kopce. Tenká košile se jí v chladném vánku vzdouvala jako plachta. Třásla se zimou a zírala k jasné půlnoční obloze. Měsíc ve třetí čtvrti obklopovaly mihotavé stříbřité hvězdy. Je to snad poslední poklidný obraz, který její oči vidí?

Podobné úvahy však rázem ustaly, když dorazili na vrchol kopce. Při pohledu na pláž se jí zastavil dech. Kolem plápolající hranice stáli v kruhu všichni obyvatelé jejich vesnice. Neklidné plameny ohně vrhaly zlověstné stíny na jejich tváře. O kousek dál spatřila dřevěné, asi půl metru vysoké pódium s kůlem.

Přikrčila se a Malcolm ji postrčil dopředu. „Přijmi svůj trest, čarodějnice.“

„Ne, nechte mě jít.“ K jejímu překvapení zněl její hlas slabě a roztřeseně. Zakroutila rukama ve snaze zbavit se provazu, kterým jí svázali zápěstí před tělem. To ji opravdu chtějí zaživa upálit?

„Pořádně ji drž,“ přikázal Brennan. „Ať nás zase neočaruje.“

„Moje čáry se postarají, aby tvoje hlava skončila napíchnutá tam na tom kůlu!“

Brennan jí zmáčkl hrdlo a pevně stiskl, až začala lapat po dechu. „Pozor na to, co říkáš, čarodějnice, aby to nebyla tvoje poslední slova.“ Kývl na Malcolma, aby ustoupil stranou, a obrátil se ke skupině vesničanů před sebou.

„Moji věrní, shromáždili jste se tady, abyste se stali svědky toho, jak vyženeme zlo z naší bohabojné pokojné vesnice. Po dnešní noci nás už čarodějnice nebude sužovat svými kouzly a uctíváním ďábla. Už se nebudeme muset ve spánku obávat jejího hněvu.“

Odaria vrhla pohled k hromadě suché trávy a roští navršené kolem dřevěného pódia. Stačí jedna jiskra a její pohřební hranice vzplane jasným plamenem. Pátrala mezi tvářemi osvětlenými září ohně ve snaze najít nějakou soucitnou duši. Žádnou nenašla.

Jak jí tohle mohli udělat? Znala ty lidí od dětství a oni se tu nyní shromáždili, aby ji upálili za zločin, kterého se nedopustila. Neučinila nic, čím by si vysloužila tak strašnou smrt. Měli by potrestat toho rudovlasého ďábla Brennana, ne ji. Avšak vesničané by se nikdy neodvážili zpochybnit jakýkoli jeho rozkaz. Byl jejich vůdcem a povinností všech bylo ho poslouchat.

„Pošleme tu ďáblovu děvku zpátky do pekelné jámy, odkud přišla. Náš Pán nám káže…“

Se skloněnou hlavou naslouchala Brennanovu kázání. Jak se může osvobodit? V boji s těmi muži nemá šanci. Cítila se slabá jako čerstvě narozené kotě. Brennan ji dva týdny věznil. Nedával jí najíst a bil ji, aby ji donutil přiznat se k zločinu, který nespáchala. S každým šlehnutím biče jej proklínala a sesílala na něj ten nejstrašnější osud.

Vítr vanoucí od moře jí cuchal černé vlasy kolem obličeje. Zhluboka dýchala a plnila si plíce směsí slaného mořského vzduchu a kouře. Tělo jí začalo brnět. Zvedla hlavu a pohlédla na Brennana. Ne, není to tak beznadějné. Pokud se jí podaří nabrat síly, pořád má šanci.

Brennan se k ní otočil. „Přiznej se k vraždě a krádeži duše, čarodějnice, a budu k tobě milosrdný. Když se přiznáš ke svým zločinům, ušetřím tě toho, že budeš upálena zaživa.“

Zasmála se. „K vraždě? Chceš mě upálit kvůli vraždě? Raději zemřu, než bych se přiznala ke tvému zločinu.“

„Na hranici s ní!“ ozvalo se z davu.

Brennan jí sevřel nadloktí pevněji a odvlekl k pódiu. „Tvá duše musí být očištěna od smrtelných hříchů.“

Odaria se ohlédla a kousek od vrcholu kopce spatřila Daracha. Během minulých měsíců se z nich stali přátelé a důvěrníci. Věděl, že je nevinná, ale přesto neudělal nic, aby ji zachránil. Proč? I on se bojí Brennanova hněvu?

„Osvoboď mě a ušetřím tě, Darachu,“ vykřikla. „Víš moc dobře, že jsem se ničeho zlého nedopustila. Pověz jim to. Je to tvoje poslední šance.“

Jejich pohledy se na vteřinu setkaly. Pak Darach sklonil hlavu a pokřižoval se.

„Ty zbabělý mizero,“ zamumlala.

Brennan ji strčil na pódium a praštil s ní o kůl z hrubě opracovaného dřeva. Škubla sebou, když jí páteří projel záblesk bolesti. Záda měla po dvou týdnech mučení samou podlitinu a spáleninu.

Darach hodil Brennanovi provaz a pak sešel dolů z kopce a připojil se k ostatním.

„Za tvé zločiny vůči Bohu tě tímto odsuzuji k smrti ohněm,“ pronesl Brennan hlasitě a omotal jí provaz kolem těla.

Dav zajásal.

Odaria polkla a narovnala ramena. Zhluboka se nadechla a v nose ji zaštípal pach pálícího se dřeva a suché trávy. Nyní nesmí dát najevo strach. Přišla chvíle, kdy se měla pořádně rozzlobit.

Zavřela oči a vybavila si vše, co se odehrálo během uplynulého měsíce – matčinu smrt, vraždu nevinného dítěte, zradu vesničanů, to, jak ji Brennan s požitkem mučil ve sklepení kostela. Všechny ty obrazy ještě více rozdmýchaly její hněv.

Prudce otevřela oči a upřela do davu svůj rozzuřený pohled. Potěšilo ji, že několik vesničanů poděšeně vykřiklo a couvlo dozadu.

„Nazýváte se bohabojnými křesťany, a přesto dovolíte tomu ďáblovi, aby vás obtížil vraždou? Hluboko ve svých černých srdcích znáte pravdu a víte, že jsem nikomu neublížila.“ Nikdy nepopírala, že je čarodějnice, ale smrtí nevinného děcka se neprovinila. Zahlédla v davu svoji bývalou přítelkyni a kývla jejím směrem.

„Isobelo, přišla jsi za mnou, když jsi potřebovala vyléčit svoje nemocné útroby. Pročpak jsi ze mě tenkrát neměla strach?“

Isobela na ni vykulila oči a třikrát se pokřižovala.

„A ty, Trevore,“ pokračovala Odaria. „Když ti onemocněly ovce, to jsem ti byla dobrá, že?“

Brennan ji uhodil přes ústa. Hlava jí narazila do kůlu a před očima se jí vyrojily jiskry. To stačilo.

Zrychlil se jí pulz a všechny svaly v těle se napjaly. V jejím nitru vzplálo žhnoucí horko a kůže se jí orosila potem. Nyní už necítila žádný strach, jen sílu svého vzteku. Přivřela zelené oči a štěrbinami mezi víčky upřela na Brennana svůj spalující pohled.

„Proklínám tě, Brennane, a s tebou každého v této zatracené vesnici. Odsuzuji vás všechny k horšímu osudu, než je smrt. Sami jste si na sebe přivolali toto kouzlo. Varovala jsem vás, že mi nemáte křížit cestu, ale nedbali jste na to. Nechť tuto vesnici zachvátí morová rána a promění vaše poslední hodiny v peklo!“

S úšklebkem sledovala, jak se od moře zvedl vítr a opřel se do plamenů. Rudě oranžové plameny vyslaly k noční obloze spršku jisker. Slyšela burácení zvedajících se vln, narážejících o pobřeží.

Fungovalo to. Vracely se jí síly i její moc. Zavřela oči a soustředila se. Možná dnes v noci zemře, ale předtím sešle na tuto vesnici prokletí trvající celé generace.

„Vzývám vás, pradávní duchové, povstaňte a učiňte, co vám poručím! Zničte tuto vesnici a všechny ty, kdo mě zradili. Nechť trpí tak, jak jsem trpěla já. Nechť hněv bohů a bohyň poslouží spravedlnosti tam, kde je potřeba.“

Noční vzduch zaplnilo příšerné burácení, mísící se s vyděšeným jekotem a výkřiky. Bylo to, jako by se dokořán rozevřela brána do pekla a vyvrhla své nejhorší démony.

Odaria otevřela oči a viděla, jak lidé utíkají pryč. Ze stínů noci se vynořily obří postavy a jaly se pronásledovat prchající vesničany. Ať už ty bytosti byly kdokoli či cokoli, uměly se pohybovat pěkně rychle. Během několika vteřin rozhodily sítě a lapily do nich většinu prchajících. Vyděšení lidé ječeli a snažili se dostat ven z pasti.

Brennan stál jako přimražený vedle ní na pódiu a na všechno zíral s otevřenou pusou. „Dobrý bože,“ šeptal, „co jsi to učinila?“

Ušklíbla se a chraptivě se rozesmála. „Utíkej. Třeba tě nesnědí zaživa, až tě chytí.“

Modlila se, aby její slova Brennana zastrašila. Popravdě neměla nejmenší potuchy, co se to děje. Byla však dost chytrá, aby toho využila ve svůj prospěch. „Démoni“, které přivolala, měli zatím plné ruce práce s chytáním vesničanů. Dosud si jí nevšimli.

Brennan seskočil z pódia a rozběhl se přes pole. „Ještě tě uvidím hořet, čarodějnice,“ zakřičel na ni přes rameno.

„To určitě,“ ucedila, zatímco se sebe setřásala provaz. Díky milosti bohů jej Brennan nestačil uvázat, jen jí ho omotal kolem pasu. Osvobodila se a seskočila z pódia.

Kolena se jí podlomila. Zatímco se snažila získat rovnováhu, rozhlížela se kolem sebe. Hranice jí bránila ve výhledu, ale slyšela vesničany, jak žadoní o slitování a modlí se ke Spasiteli, aby je zachránil před útočníky. Viděla, jak nějaká mohutná postava pronásleduje Brennana směrem k moři. Bohové rozhodnou o jeho osudu.

Odaria se ztratila do temnoty a rozběhla se k vesnici. Musí si najít nějaký úkryt, a to rychle. Tady venku je příliš zranitelná. Nohy měla slabé a s každým krokem hrozilo, že jí vypoví službu. Užití její kouzelné moci ji vždy vyčerpalo. Potřebovala jídlo a pití, aby se jí vrátila síla.

Zarývala bosá chodidla do vlhké trávy a běžela, co nejrychleji mohla. Jedna věc jí vrtala hlavou. Co to jen u všech bohů z moře přivolala?

Rothgar obcházel síť a zahleděl se na plačící ženu mumlající modlitbu. Zamračil se a vzhlédl k úbočí kopce ve tmě. Všude, kam se podíval, se pod rybářskými sítěmi choulili vyděšení lidé.

Povzdechl si a poškrábal se ve vousu. Nu, pochytat ty venkovany bylo mnohem snazší, než očekával. Možná až příliš snadné. Muži, lační krvavé bitvy, se už těšili, jak vtrhnou na náves s tasenými meči. A namísto toho pochytali ty zaskočené trulanty jako hejno poplašených křepelek zde na kopci.

Plápolající oheň je přivedl přímo k jejich kořisti. Oranžové plameny zářily do noci jako maják. Nehlučně se vykradli na břeh, obklíčili skupinu a zaútočili. Tohle laciné vítězství se mu ale nelíbilo. Proč se vůbec ti lidi shromáždili kolem ohně tak pozdě v noci? Co je tak upoutalo, že si nevšimli stovky Vikingů číhajících ve tmě?

Z myšlenek jej vytrhl příchod Karnika.

„To bylo snadné, což?“

„Ja,“ odvětil. Překvapilo jej, že Karnik uposlechl jeho příkazu nechat všechny naživu. Karnikovi válečníci byli pověstní svou krvelačností. Zíral na sítě s vesničany. Většina z nich se už přestala pokoušet uniknout a nyní se modlili o milost.

Rothgar potřásl hlavou. Ti pitomci vůbec nechápou, že milosti se jim už dostalo. Sítě jim nijak neublíží. Kdyby tomuto útoku velel Karnik, už by žádný z nich nežil.

Přistoupil k nejbližší síti a shýbl se nad světlovlasým mužem. „Všichni jsou z tvojí vesnice?“ Pronesl ta slova pomalu, aby mu muž rozuměl. Přestože uměl mluvit jazykem Piktů, někdy jejich slova komolil.

Muž mu plivl do obličeje. „Smaž se v pekle, ty odporná mořská obludo.“

Rothgar se narovnal a otřel si tvář cípem své zelené tuniky. Zatracení idioti. Možná si přece jen zasloužili ochutnat Karnikovo běsnění. Hned však tu myšlenku zahnal. Ne, potřebuje udržet ty vesničany naživu, alespoň než najde Orvinda. Potom už mu k ničemu nebudou.

Karnik mu poklepal na rameno.

„Hvat?“ zavrčel.

„Chlapi čekají na tvoje rozkazy. Mají hlad a chtějí se nasytit.“

„O tom nepochybuju,“ zamumlal a pak si odkašlal. Přestože byl vůdcem této mise on, cítil neustálou potřebu potvrzovat si svoji nadřízenost Karnikovi.

„Najdi místo, kde upevníme sítě. Nechci, aby nám ti sedláci utekli. Řekni svým mužům, ať jim neubližují, žádnému z nich. Potřebuji si s nimi všemi promluvit.“ Odmlčel se a sáhl si na svůj stříbrný amulet, Thórovo kladívko. Dotek chladivého mjollniru jako by mu násobil síly.

„Pak tu rozbijte tábor. Shromážděte zásoby. Je po sklizni, spíže budou přetékat. Muži se můžou najíst a napít k prasknutí.“

„Ja, povím jim to.“ Karnik se spěšně vzdálil.

Rothgar se zahleděl do planoucí hranice. Připomněla mu oslavy, které každoročně pořádali, aby uctili Thóra. Obětovali tu vesničané svým bohům? Zavrtěl hlavou. Ne, tihle Piktové zavrhli svá stará božstva a přijali nového boha křesťanů.

Procházel se po svahu a sledoval, jak Karnikovi muži provádějí jeho rozkazy. Podivné chování místních lidí mu vrtalo hlavou. Něco mu na tomhle přepadení nesedělo. Je pravda, že už léta se žádné vikinské výpravy nezúčastnil. Byl na všechen ten rozruch už příliš usedlý. Ale ať se mu to líbí nebo ne, je Viking a má své povinnosti. Svoji misi ve jménu krále dokončí, ať se děje, co se děje.

Všiml si, že nedaleko ohně je jakési dřevěné pódium, a kopnutím je srazil do plamenů. Během několika vteřin shořelo. Znovu sevřel svůj přívěsek a zašeptal rychlou modlitbu. Čím dřív najde Orvinda, tím dřív se bude moci odplavit domů a opustit tohle nehostinné místo.

Odaria se choulila na dně dřevěné truhly, kolena přitažená těsně k zvedající se hrudi. Zadržovala dech, aby nebylo slyšet, jak lapá po vzduchu. V uších jí dunivě zněly údery vlastního srdce, přehlušující hlasy mužů, kteří prohledávali shromažďovací síň.

Polkla a zamrkala. Ve vyschlém hrdle ji škrábalo. Kolik dní už byla bez vody? Položila si hlavu na kolena a potlačila slzy, které se jí draly do očí. Ne, teď není čas na pláč. Musí být zticha. Kdyby ji ti muži našli, byl by to její konec.

Po svém útěku od planoucí hranice se rozběhla do vesnice. Doufala, že si tu nakrade dost jídla a vody, aby jí zásoby vystačily na několik dní. Chtěla se s nimi ukrýt v některé z cairnů, kamenných mohyl, a vymyslet, jak uniknout z ostrova. Jenže plán jí nevyšel.

K její hrůze se nájezdníci rozběhli z pláže k chýším a zásobárnám. Vplížila se tedy přes kuchyň do shromažďovací síně a ukryla se na dně truhly. A teď byla v pasti. Před chvílí se dovnitř dostala skupina mužů. Podle zvuků, které vydávali, se nezdálo, že by hodlali brzy odejít.

Naslouchala hovoru a smíchu mužů, slyšela, jak házejí polena do ohně a tahají lavice ke stolu. Snažila se rozeznat nějaké smysluplné zvuky v jejich tvrdé hrdelní řeči, ale nikdy předtím ji neslyšela.

Kdo jsou ti cizinci a jak se jí podařilo je sem přivolat? Nic takového se jí nikdy předtím nestalo. Nájezdníci se tu objevili právě včas, aby ji zachránili před upálením, ale co za to budou chtít na oplátku? Jak dlouho tady zůstanou? Kdyby se dostatečně koncentrovala, dokázala by je poslat zpátky, odkud přišli?

Zvedla zápěstí k ústům a pokusila se překousnut pevný uzel, který jí svazoval ruce. Provaz chutnal po kouři a potu. Po chvíli vyplivla kus lněného vlákna a vzdala to. Nebylo to k ničemu. Brennan a Malcolm si dali záležet. Potřebovala by ostrou čepel, jenže všechny nože byly v kuchyni.

Opřela se o stěny truhly. Podařilo se jí sice uniknout ohni, ale jaký bude její osud dál? Pokud ji tu ti chlapi během noci neobjeví, mohla by se za jitra vyplížit ven k mohyle. A potom si najít člun a odplout z ostrova. Jenže kam? Nemá žádné přátele ani příbuzné a…

Víko truhly se najednou otevřelo. Někdo ji chytil za vlasy a vytáhl ven. Zaječela a složila se na podlahu pokrytou slámou. Zírala na vousatého muže tyčícího se nad ní. Jeho vlasy měly barvu bláta a po boku rudé tuniky měl zastrčený meč. Šklebil se na ni a mumlal cosi nesrozumitelného. Vyskočila a rozběhla se k východu, kde ji ale zadrželi další tři chlapi. Jeden z nich se jí postavil do cesty a nastavil jí nohu, takže se rozplácla na podlahu, až si vyrazila dech. Ležela na zemi, kašlala a lapala po dechu.

Trojice mužů ji okamžitě obklopila. Něco si mezi sebou říkali a smáli se. Ten v červené tunice ji chtěl chytit za nohu, a tak ho kopla.

„Nechte mě na pokoji. Poroučím vám vrátit se zpátky na moře, vy hnusní démoni.“

Její odpor muže zjevně pobavil. S chechotem k ní poklekli. Jeden z nich jí pevně sevřel kotníky, zatímco ostatní jí vytáhli paže nad hlavu.

Bránila se, ale marně. I kdyby nebyla tak slabá kvůli hladu, na tři silné chlapy by nestačila. Ten v rudé tunice jí sevřel ňadra pod tenkou košilí. Ať je to jen sen, modlila se. Ať se probudím ve své chalupě nebo v kamenné mohyle, kdekoliv, jen ne tady.

Když si muž na ni lehl, zavřela oči a zaječela.

Pak najednou tíha mužova těla zmizela. Otevřela oči a zalapala po dechu. Nad ní stál světlovlasý muž v zelené tunice a stejně zbarveném plášti. Špička jeho meče mířila na hrdlo muže svírajícího jí zápěstí.

Když pohlédla do strany, uviděla muže v rudé tunice ležet na podlaze vedle krbu. Jednu ruku si držel na spánku a mezi prsty mu crčela krev. Všichni muži v místnost ztichli.

Blonďák zavrčel nějaký rozkaz a muž klečící vedle ní jí pustil zápěstí. Než k ní její zachránce stačil obrátit pozornost, přetočila se na všechny čtyři a odplazila se pod stůl. Schoulila se tam do klubíčka a poslouchala, jak ten muž na ostatní něco křičí. Kdosi něco namítl a ona uslyšela plesknutí políčku.

Kdo je ten muž? A proč ji zachránil?

Sehnul se pod stůl a díval se na ni. Když natáhl ruku, aby ji vytáhl ven, couvla. Upírala oči na jeho hnědé boty, obcházející stůl. Prudce odtáhl lavici a znovu se k ní natáhl. Vyjekla a rychle se odplazila na druhou stranu. Co s ní zamýšlí?

Muž něco zamumlal a ustoupil dozadu. O pár vteřin později kdosi začal obracet stůl na bok. Cínové svícny a misky se s rachotem sesypaly na zem. Masivní stůl se zakymácel, se zaduněním se převrátil a zatarasil jí únikovou cestu.

Zaječela a pokusila se protáhnout kolem světlovlasého muže, ale ten ji chytil kolem pasu a přitáhl si ji k hrudi. Ječela a kopala ho, aby se osvobodila. Zacpal jí ústa svou širokou dlaní.

„Mlč!“

Pohlédla do jeho očí a přestala se vzpouzet. Jeho zornice měly barvu ledu, byly světle modré, téměř bílé. Za svůj devatenáctiletý život ještě nikdy takové oči neviděla.

Mužova vousatá tvář se roztáhla do lehkého úšklebku a levé obočí se zvedlo.

Najednou si uvědomila, proč se šklebí. Pravou paži měl ovinutou kolem jejích žeber a jeho dlaň spočívala na jejím zadku. Přitiskl si ji blíž k sobě a okamžitě mezi nimi vzplála vlna tepla.

Hleděla mu do očí a přestala myslet na útěk. Přestože byla nyní tomu cizímu muži vydána napospas, nebála se ho. Z nějakého důvodu ji fascinoval. Její instinkty jí říkaly, že není jako ostatní útočníci. Něco na něm bylo jiné. Kdo to je?

Ohlédla se za sebe. Ostatní muži v místnosti stáli na místě jako přikovaní a se zájmem je sledovali. Žádný z nich nepromluvil ani se nepokusil na světlovlasého muže zaútočit. Je to jejich vůdce?

Muž se zachechtal. „Jsi moje,“ prohlásil, zvedl ji a přehodil si ji přes rameno.

2. kapitola

Odaria se nebránila a nechala se mužem odnést do kuchyně. Kopnutím zavřel za nimi dveře a postavil ji na nohy.

„Buď zticha,“ zašeptal jí do ucha a opřel zády o dveře.

Jeho horký dech ji zalechtal na krku. Vzhlédla k němu. Vlasy barvy medu mu volně splývaly na ramena, jen kolem uší měl dva copánky. Tmavě plavý plnovous byl pečlivě zastřižený. Výrazné lícní kosti měl vysoko posazené.

Ať to byl kdokoli, byl to obr, nejméně o hlavu větší než ona. Kdyby si ji chtěl vzít, těžko by se mu ubránila. Bylo by potřeba nejméně pěti chlapů, aby si s tím surovcem poradili.

Vytáhl z koženého opasku dýku se stříbrnou rukojetí a zamával jí jí před nosem. Ve světle svící se zatřpytilo její ostří.

Zhluboka se nadechla, narovnala ramena a sebrala veškerou odvahu, která jí ještě zbyla. „Podřež mi hrdlo, jestli chceš, ale udělej to rychle,“ řekla a nastavila mu krk. „Raději zahynu čestnou smrtí, než abych se nechala mučit a zneuctít tvými hnusnými chlapy.“

K jejímu překvapení se rozesmál. „Jsi silná. Gut.“ Chytil jí zápěstí a bez zaváhání prořízl uzel na jejích poutech.

Když provaz padl k zemi, zkoumavě se zadívala na svoje paže. Z odřených zápěstí jí na několika místech crčela krev. Tu si všimla, že má utržené ramínko košile. Její pravé ňadro bylo téměř odhaleno. Rychle si je zakryla. „Kdo jsi?“

„Jsem Rothgar. Nordmann.“

„Seveřan!“

Srdce se jí rozbušilo strachy a přitáhla si košili blíž k hrudi. Po celém Skotsku se šířily legendy o krvelačných mořských nájezdnících. Nelítostní severští divoši přepadali malé ostrovy a vesnice, loupili, znásilňovali a zanechávali za sebou jen zkázu.

Všichni znali hrůzné příběhy vyplenění ostrovů Lindesfarne a Ioan. Seveřané uloupili z klášterů všechno zlato, stříbro a další poklady a pobili všechny, kdo se jim dostali do cesty. Ale proč připluli sem? Na tomto ostrově nebylo nic, co by mělo nějakou cenu.

„Ja. Vikingr,“ přikývl Rothgar.

Pevně zavřela oči a snažila se uvažovat klidně. Teď bylo více než jindy potřeba zachovat si chladnou hlavu a nedat najevo strach. Shromažďovací síň je plná Seveřanů, tenká košile jen nepatrně zakrývá její nahotu a všichni z vesnice jsou… kde? Mrtví?

Zatím jí Rothgar nezkřivil ani vlásek. Znamená to, že se s ním dá rozumně mluvit? Ale co mu asi může nabídnout výměnou za svoji svobodu?

„Jak ťa zovou?“

Rothgarova hrdelním hlasem pronesená otázka jí nedávala smysl. „Cože?“

Ukázal na sebe. „Rothgar.“ „Ukázal na ni. „Méno?“

„Aha… mé jméno je Odaria.“

Rozhlédla se po kuchyni a všimla si velkého stolu plného jídla. Brennan očividně naplánoval na oslavu její smrti velkou hostinu. A ve sklepní zásobárně bude určitě plno masa a piva. Muži rádi jedí. Ti Seveřani jsou nepochybně po své dlouhé cestě pořádně vyhládlí. Co kdyby nabídla Rothgarovi jídlo a uzavřela s ním dohodu?

„Máš hlad?“ zeptala se a napřímila hlavu. „Vím, kde najít jídlo a pití, dřevo na oheň, čistou vodu a…“

„Aké toto miesto?“

Zamračeně na něj pohlédla ve snaze dešifrovat, co říká. O chvilku později jí to došlo. „Tohle je kuchyně. Ženy z vesnice tady připravují jídlo. Vidíš?“ Ukázala na železné hrnce, hliněné džbány a další nádobí uložené na policích kolem místnosti.

Rothgar se potěšeně usmál. „Ja, jídlo. Co tam?“ Ukázal na dveře za jejími zády.

„Shromažďovací síň. Tam se muži radí. Nahoře je komora, kde se dá spát. Spíže, jídlo a pití, je dole.“ Mluvila zvolna, aby jí porozuměl.

Přikývl a přistoupil k ní blíž. Snažila se odtáhnout, ale neměla kam. Záda měla přitisknutá ke dveřím. Rothgar se usmál a sevřel jí bradu ve své široké dlani. Srdce se jí poplašeně rozbušilo. Co to dělá? Zírala mu do očí, zatímco k ní skláněl hlavu. Jeho drsný vous ji zašimral na líci a rty se lehce otřely o její.

Celé její tělo se rozvibrovalo a zatočila se jí hlava. Místnost se začala otáčet a jako by potemněla. Najednou měla jasnou vizi, jak objímá Rothgara kolem krku a přitahuje si jej k sobě k polibku. Omámeně se zapotácela. Rothgar ji zachytil a přitiskl si ji k hrudi.

„Pššš,“ uklidňoval ji a projel jí prsty její rozpuštěné vlasy. „Neublížím ti, Odarie.“

Opřela se mu o širokou hruď a nechala se jím podpírat. Jeho dotyk ji uklidňoval a cítila se u něj v bezpečí, jako by se opírala o mocný kmen stromu. Rothgar nebyl cítit žluklým potem jako ostatní muži. Vycházela z něj slaná vůně moře, která ji konejšila. Zavíraly se jí oči a málem ve stoje usnula.

Rothgar jí ovinul paže kolem žeber. Neprotestovala. Konec konců jí zatím neublížil a zachránil ji před tím hrozným rabiátem v rudé tunice.

Po několika vteřinách ji závrať přešla. Zvedla k němu oči. „Nejsi jako ostatní. Jsi jiný, Rothgare.“

Usmál se. „Ja, na nejaký způsob.“ Pustil ji a poodstoupil, oči upřené na její poprsí. Významně si olízl rty. „Ale jsem muž.“

Zakryla si prsa zkříženými pažemi a vyslala k němu mrazivý pohled. Ačkoli se k ní choval slušně, už dávno se naučila mužům nedůvěřovat. Dříve či později ukázali svůj chtíč.

„Neboj se, Odarie, nebudu se o tebe dělit s ostatními. Chci tě pro sebe.“ Zasmál se a mrknul na ni. „A teď mi ukaž to jídlo.“

„Ba.“ Neměla jinou volbu než uposlechnout Rothgarových přání – zatím.

Koniec ukážky

Table of Contents

Titulná strana

Tiráž

Věnování

Poděkování

1. kapitola

2. kapitola