Alexandra Potterová

Ten pravý, ktorého nechcem

(ukážka)

Alexandra Potterová: Ten pravý, ktorého nechcem

Copyright © 2010 by Alexandra Potter

Translation © 2015 by Broňa Duhanová

Cover © 2015 by Emil Křižka

Slovak edition © 2015, 2015 (elektronická verzia) by NOXI, s. r. o.

Všetky práva vyhradené.

ISBN 978-80-8111-276-8

Môjmu milovanému Barneymu

Poďakovanie

Ďakujem svojej skvelej agentke Stephanie Cabot. Moja veľká vďaka patrí Sare Kinselle a Isobel Akenhead a všetkým vo vydavateľstve Hodder & Stoughton za ich podporu a entuziazmus. Ďakujem mame, otcovi a sestre Kelly, ktorí boli úžasní. Ako vždy. Bez vás by som sa nikdy nemohla živiť písaním románov!

Ďakujem aj mojim úžasným priateľom na oboch stranách Atlantiku – Beatrice, Sare, Dane, Petovi, Melisse, Rachel, Mattovi, Tricii, Georgiemu, Kate a Bev, že mi v zákulisí držia palce, rozosmievajú ma, inšpirujú ma a nikdy mi nepovedia, aby som držala klapačku, keď začnem rozprávať o zápletkách, postavách a termínoch…

A na záver nesmiem zabudnúť na Barneyho, ktorý sedí pri mne, keď píšem tieto riadky. Neexistuje lepšia múza. Na zdravie a na ďalší román, zlato.

Prológ

Benátky, Taliansko, 1999

Letná horúčava vytvára akýsi trblietavý opar, vďaka ktorému Benátky vyzerajú skutočne ako na Canalettových obrazoch. Kupola katedrály Svätého Marka sa čnie nad pastelovými budovami s ošúchanou omietkou a starodávnou eleganciou. Rapot vodných taxíkov. Davy turistov. Deti pobehujú po námestí a rozháňajú holuby, muži v elegantných oblekoch a značkových slnečných okuliaroch sedia a fajčia, turistická sprievodkyňa s farebným dáždnikom približuje históriu skupinke nemeckých turistov. A v tomto ľudskom mravenisku sa ponevierajú aj dvaja tínedžeri. Lenivo si tkajú cestičku cez mačacie hlavy, jej ruka je omotaná okolo jeho bokov v obopnutých džínsoch, on ju letmo objíma okolo obnažených pehavých ramien. Ona líže zmrzlinu, on poťahuje z cigaretky. Ona sa smeje na nejakom vtipe, ktorý jej medzi šlukmi povedal. On rozhadzuje rukami a robí detinské grimasy.

To som ja a Nathaniel.

Pred hodinou sme vyliezli z postele a práve sa začína naša nedeľa v Benátkach – rovnako, ako každá nedeľa v Benátkach. Dáme si espresso, zmrzlinu a stratíme sa v spleti uličiek, ktoré pretínajú bludisko vodných kanálov.

Som tu už celé leto, napriek tomu sa mi vždy podarí stratiť sa. Opúšťame námestie a zahneme za roh, potom za ďalší roh a ďalší, až sa ocitneme na trhovisku, kde predávajú slávne benátske sklo a masky.

„Hej, čo táto?“ Pozriem na Nathaniela, ktorý si k tvári priložil jednu z masiek. Je z veľkých ružových pierok a zdobia ju drobné zlaté peniažteky. Vystrúha absurdne teatrálnu poklonu. „Pristane ti,“ poviem a potichu sa chichocem.

„Robíš si zo mňa srandu?“ Stiahne si masku a zvraští čelo.

„Z teba? Nikdy!“ Skúšam sa tváriť urazene a pritom sa rozosmejem. Pošteklí ma na nose pierkom. „Rozmýšľam, že by som ju kúpil mame.“

Položí masku, kde ju našiel a vyberie inú. Táto je groteskná, má dlhý zakrivený nos a malé prasacie očká. „Čo povieš na túto?“ „Nie, tú prvú. Na sto percent.“ Otrasiem sa. „Si si istá?“ „Absolútne,“ snažím sa napodobniť jeho americký prízvuk, ale zvíťazí môj ostrý manchesterský. Nate sa nad mojím nevydareným pokusom iba pousmeje. „Som na tebe závislý..,“ uškrnie sa, „… ale na tvojom americkom prízvuku ešte musíme popracovať.“ Protestujem: „No dovoľ, je rozhodne lepší než tvoj britský!“ „Ou-kaj, luv, ešte sa tu poobzerajme,“ odpovie a znie trochu ako londýnsky robotník a trochu ako lancashirský sedliak. Vyprsknem do hlasného smiechu. Pritiahne si ma k sebe a umlčí ma bozkom.

„Bolo to naozaj až také zlé?“ „Katastrofálne,“ poviem a snažím sa tváriť vážne. Nathaniel predstiera, že som sa ho dotkla a otočí sa, aby zaplatil za masku.

Zostanem stáť v žiari slnečného svetla a šťastne sa sama pre seba usmievam. Chvíľku ho pozorujem, ako si poťahuje z cigarety a skúša s obchodníkom zjednávať cenu. Potom sa obrátim a dovolím svojmu zraku, aby sa bezcieľne túlal po trhovisku. Nemám v pláne niečo kupovať – všetky suveníry už mám – ale za pozeranie nič nedám…

Oči mi padnú na jeden stánok zastrčený v tienistom rohu. Vlastne to ani nie je stánok, len skladací stolík. Moju pozornosť však upúta starší muž, ktorí za ním sedí. Na hlave má odratý čierny plstený klobúk. Spoza hrubých okuliarov s čiernym rámom, ktoré mu balansujú na špičke nosa, si obzerá nejaký predmet a svieti si naň malou baterkou. Odkradnem sa od Nathaniela a zvedavo pozorujem, čo robí.

„Buon pomeriggio bello come sei oggi.“ Pozrie sa na mňa a ja sa iba nesmelo usmejem. Som jazykový antitalent. Po troch mesiacoch štúdia renesančného umenia v Benátkach sa moja taliančina stále obmedzuje len na „prosím“, „ďakujem“ a „Leonardo da Vinci“.

„Inglese?“

„Yes.“ Prikývnem a pozriem sa mu do očí. Roztopašne sa mu rozžiaria. „Prečo je také krásne dievča samo?“ Naširoko sa usmeje a odhalí zuby, ktoré sfarbila štyridsaťročná cigarová neresť. Vytiahne jednu z príručného popolníka, z ktorého sa ešte stále dymí, a slastne si potiahne.

„Nie som tu sama.“ Kývnem hlavou smerom k Nateovi, ktorý si necháva baliť svoju benátsku masku. Strčí si ju pod pazuchu, vykročí ku mne a letmo ma chytí okolo ramien.

„Ach, mladí a zaľúbení.“ Pozrieme sa na seba a vystrúhame rozpačité úškľabky. Dedko uznanlivo pokýva hlavou. „Mám tu niečo ako stvorené pre vás dvoch.“ Otočíme sa späť k nemu. V rukách drží niečo, čo vyzerá ako stará minca.

Zmätene ho sledujem. „Uhm… ďakujem.“ Usmejem sa a čudujem sa, čo robí. Zrazu mi zapne. Panebože, dáva nám peniaze. Naozaj vyzeráme tak úboho? Okej, sme študenti a Nate má na sebe odraté džínsy, aj moje šaty si pamätajú lepšie dni, ale predsa…

„To nie je nutné…,“ začínam naliehavo vysvetľovať. „Sme v poriadku. Naozaj.“ A práve, keď sa chystám Natea chytiť za ruku a odtiahnuť ho preč, dedko vloží mincu do nejakej drobnej mašinky, ktorá ju zlomí na dve polovice.

Pozorujem ako do každej polovice vyrazí dierku a prevlečie do nich tenké pásiky kože. Triumfálne ich zdvihne a hojdá s nimi pred našimi očami ako s príveskami. „Pre vás.“ Usmieva sa. „Ste presne ako tá minca,“ vysvetľuje. „Dve polovice jednej celej.“

Zízam na zúbkovité hrany polovíc, sú ako dve do seba zapadajúce puzzle. Samy o sebe sú to len kúsky zlomenej mince, ale spolu vytvárajú jeden dokonalý celok. „Uau, aké romantické,“ zamrmlem a otočím sa k Nathanielovi, ktorý ma pozoruje s pobaveným výrazom v tvári. Som v rozpakoch.

„Čo? Podľa teba to nie je romantické?“ Vyšteknem a štuchnem ho do rebier.

„Samozrejme, že je,“ smeje sa. „Hovorím ti predsa moja polovička, či nie?“

„Pre vás dvoch len za tritisíc Lír,“ povie zrazu dedko. Otočím sa a vidím, ako v očakávaní naťahuje dlaň.

„Ani romantika nie je zadarmo,“ ironizuje Nathaniel a vyťahuje peňaženku.

A ja hlúpa som si myslela, že dedka dojala naša láska, pritom sa nám celý čas iba pokúšal niečo predať. Uvedomujem si, aká som naivná. Lepšie povedané detinská. Skôr, ako stihnem protestovať, Nathaniel podáva dedkovi bankovku a prevlieka si jeden z príveskov cez hlavu.

„Tak a teraz nás už nič nerozdelí,“ vtipkuje a uväzuje mi okolo krku druhú polovicu mince. „Kamkoľvek pôjdeš, pôjdem s tebou.“

Napriek jeho pokusom o humor cítim, ako mi okamžite klesá nálada na bod mrazu. O pár týždňov odídeme z Talianska späť na naše uznávané univerzity a ja mám z toho už teraz hrôzu. Odkedy sme sa stretli, odrátavam dni, ktoré nám zostávajú, kým sa budeme musieť rozísť.

„No tak.“ Nate si zrejme všimol, ako sa tvárim a objal ma. „Môžeme to predsa ťahať aj na diaľku,“ okamžite ma chlácholí, lebo určite odhadol, čo mi behá po rozume. „Budeme si písať. Môžem ti volávať…“

Spomeniem si na naše internáty v Manchesteri. Nemám ani pevnú linku, nieto mobil. A listy sú možno romantické v knihách, ale v realite nenahradia tvár pritisnutú o jeho krk, nedeľné popoludnia, keď sa delíme o pistáciovú zmrzlinu, ani smiech nad jeho príšerným anglickým prízvukom.

„Asi áno.“ Prikývnem a skúšam sa pritom tváriť statočne. Nechcem pokaziť prítomnosť strachom z budúcnosti, ale je to ako veľký, čierny oblak, ktorý nad nami visí a čaká, aby mohol zosadnúť.

„Ak chcete byť spolu, budete spolu.“ Obzriem sa a uvedomím si, že starý Talian nás zamyslene pozoruje.

„Obávam sa, že to nie je také jednoduché…,“ začnem, ale preruší ma.

„Nie naopak, je to veľmi jednoduché,“ povie s istotou. „Chcete byť spolu?“

Nathaniel nakloní hlavu na jednu stranu, akoby o tom premýšľal. „Hm… čo ty na to?“ opýta sa ma provokačne a ja ho zo žartu udriem. „To znie ako áno, takže chceme.“ Zaškerí sa a otočí sa späť k majiteľovi stánku.

„Nuž, tak potom…?“ pokrčí ramenami dedko a potiahne si z cigary.

„Musíme sa vrátiť domov,“ vysvetľujem.

„A kde je doma?“

Nathaniel ma o niečo pevnejšie objíme. „Lucy je z Anglicka…“

„A Nathaniel z Ameriky,“ dokončím zaňho.

„Ale teraz ste v Benátkach,“ nenechá sa vyviesť z miery Talian. „Tu sa nemusíte lúčiť. Môžete byť spolu navždy.“ Nakoniec usúdim, že je predsa len milý. A určite aj starosvetský romantik. „Bodaj by.“ Nasilu sa zasmejem a stisnem Nateovi ruku. „Ale nejde to.“ Celkom neočakávane sa Talian nahlas rozosmeje. „Nie! Nie! Ide to,“ zvolá a buchne dlaňami do stola. „Nepoznáte legendu o Moste vzdychov?“

Nathaniel zvraští čelo. „Myslíte ten most tu v Benátkach?“

„Áno ten! Presne ten!“ zvolá vzrušene.

„Prečo sa pýtate? Čo je to za legendu?“ opýtam sa a zrazu horím zvedavosťou. Dedko sa dramaticky odmlčí ako kúzelník, čakajúci na dunenie bubnov, aby z klobúka vytiahol zajaca. Prehovorí, až keď sme obidvaja úplne ticho a očividne zaujatí.

„Tá legenda je veľmi slávna,“ povie vážnym hlasom, v ktorom cítiť tiché, až hrozivé pokánie vyhradené pre kostoly a múzeá. Len s námahou potláčam nutkanie nahlas sa rozosmiať. „Hovorí, že ak sa pobozkáte pod Mostom vzdychov pri západe slnka, na gondole, za zvonenia kostolných zvonov…“

„Fíha, nevyzerá to ako jednoduchá záležitosť,“ šepká mi Nathaniel do ucha s iróniou v hlase, ale odbijem ho. „Tak čo?“ nalieham a otočím sa späť k Talianovi. „Čo sa stane?“

Potiahne si z cigary a vypustí obláčik dymu. Stúpa mu pozdĺž tváre ako dymová clona. Dym sa rozplynie a jeho tmavé oči sa uprene zadívajú do mojich. Napriek neznesiteľnej horúčave mi začnú po chrbte behať zimomriavky a cítim, ako mi na rukách naskakuje husia koža. Nakloní sa bližšie k nám a takmer šepká. „Budete mať večnú a nekonečnú lásku. Budete spolu navždy a nič…“ oči mu behajú striedavo z Nathaniela na mňa… „nič na svete vás nikdy nerozdelí.“

„Nič?“ Opakujem po ňom sotva počuteľným hláskom.

„Niente.“ Presvedčivo prikývne. „Ste spojení na večnosť.“

Nervózne sa zasmejem a pritlačím si prívesok k rozhorúčenej hrudi.

„Páči sa ti, však,“ ukáže dedko na môj nový náhrdelník.

„Oh… ehm… áno.“ Spamätám sa a prikývnem.

Usmeje sa a vydá nám peniaze. Ako po nich siahnem, jeho drsné prsty sa letmo dotknú mojich.

„Grazie,“ zašepkám, podarí sa mi spomenúť na jedno z mála talianskych slovíčok, ktoré ovládam.

„Prego.“ Bodro sa usmeje a poklepe si po klobúku.

Potom ma Nathaniel objíme okolo pliec, otočíme sa a vykročíme naprieč trhoviskom. Prejdeme len pár krokov, keď počujem, ako na nás starý Talian zavolá: „Zapamätajte si – niente!“ Otočím sa späť, ale je nepochopiteľné, že ho už nevidím. Niet ho, pohltil ho dav, akoby jednoducho zmizol.

Prvá kapitola

Každý hľadá svoju spriaznenú dušu.

Otestujte sa v našom teste lásky a zistite,

či je ten pravý!

Panebože, také hovadiny. Očami prebehnem po teste v časopise. Je v ňom obrázok páriku, zaľúbenci si láskyplne hľadia do očí a nad hlavami im poletujú amorkovia a srdiečka prestrelené šípom. To hádam nemyslia vážne? Akoby sa dalo zistiť, či je „ten pravý“ zakrúžkovaním jednej z odpovedí na hlúpe otázky typu:

Môj priateľ a ja sme ako:

A) Batman a Robin

B) Posh Spice a Beckham

C) Lindsey Lohan a samoopaľovací sprej

Jednoducho trápne!

Drgne do mňa niekto, kto sa tlačí do úzkeho priestoru vedľa mňa. Odtrhnem oči od časopisu a zistím, že metro zastalo v stanici. Poobzerám sa po preplnenom vozni. Je piatok, popoludňajšia špička, a ja sedím a listujem v časopise, ktorý niekto zabudol na mojom sedadle. Zatvoria sa dvere, súprava sa znovu rozvibruje a pohne. Vrátim sa k časopisu. A tomu hlúpemu testu. Znechutene obrátim stranu. Je tam článok o celulitíde. Zamračím sa. Hm, ten blbý test nakoniec možno nebude až taký hrozný. Určite je zábavnejší než čítanie o tom, ako sa zbaviť pomarančovej kože na stehnách. Uvažujem, keď zbadám odstavec o detoxikácii. Keď tak nad tým rozmýšľam, pomarančovej kože sa podľa mňa aj tak nezbavíte. Celulitídu má predsa každý. Ešte aj supermodelky! Teda, aspoň sa utešujem, že majú. Zblízka si obzerám zrnitý paparazzovský záber zadku Kate Moss v bikinách, ktorý v časopise zväčšili asi miliónkrát. Ak mám byť úprimná, nevidím na jej zadku žiadnu pomarančovú kožu. Vlastne nevidím ani jej zadok. Čím dlhšie si fotografiu prezerám, tým vážnejšie začínam pochybovať, či Kate Moss vôbec nejaký zadok má. Zhrozím sa, keď si uvedomím, čo vlastne robím. Sedím na verejnosti, v newyorskom metre, s nosom zaboreným do fotografie ľavej polovice ženského zadku! Alebo je to pravá polka? Spamätám sa. Prepánajána, Lucy! A ty si myslíš, že nejaký test lásky je trápny? Rýchlo otočím stranu späť na kvíz. Všimnem si, že ešte nie je vyplnený. Nech to trafí šľak, mám ešte päť zastávok. Siahnem do kabelky a vytiahnem pero. Okej, ideme na to…

Keď naňho myslíte, lietajú vám v bruchu motýle?

A) Áno, vždy

B) Niekedy

C) Nikdy

Nuž, nenazvala by som to práve motýľmi. Vlastne to bolo už tak dávno, že tie motýle zrejme vyrástli a odleteli preč. Už je to len akási tlmená bolesť. Nemyslím ozajstnú bolesť, ako keď som sa v kine napchávala Toffifee a vypadla mi zo zubu plomba… Pri tej spomienke sa strasiem. Nie, toto je skôr akési občasné hlodanie. Náhle pichnutie. Zakrúžkujem B) Niekedy.

Ako dlho ho máte rada?

A) Menej ako šesť mesiacov

B) Rok

C) Dlhšie ako rok

Opäť sa vraciam do minulosti. Stretli sme sa v lete roku 1999. Mala som devätnásť. Takže to bude… v duchu si počítam. Realita je krutá. Okamžite sa snažím zavrieť pred ňou v sebaobrane oči. Fajn, je to už desať rokov. No a čo? Čo je desať rokov? Moja mama pozná môjho otca štyridsať. Pravdaže, ale tvoja mama je zaňho vydatá, upozorní ma tichý vnútorný hlások.

Ignorujem ho a zakrúžkujem možnosť C). Jasné. Ďalšia otázka.

Viete si predstaviť, že sa zaňho vydáte?

A) 100%

B) 50%

C) Nula

Tak to je jednoduché. Nula. Ak mám byť úprimná, šanca, že sa zaňho vydám je ešte menej ako nula. Ale to nevadí. Som s tým zmierená. Jednoducho je to tak a neprekáža mi to.

Je možné, že v minulosti som nad tým mohla uvažovať. V slabej chvíľke som si možno samu seba predstavovala v bielych šatách (aby som bola presná, v krémových zo starožitnej čipky, s dlhými rukávmi a srdcovým výstrihom) a jeho v cylindri na strapatých blond vlasoch a vo fraku, pod ktorým má obuté svoje conversky. Pod hviezdami tancujeme svoj prvý tanec na „No Woman, No Cry“ – našu najobľúbenejšiu Marleyho pieseň. Odchádzame na medové týždne v jeho starom karavane…

Vrátim sa do reality a uvedomím si, že som mimovoľne okolo A) 100% nakreslila srdiečko. Doriti. Preskakuje mi? Rozčúlene znovu chytím pero a zúrivo srdiečko prečmáram. Niežeby to niečo znamenalo. Niežeby to bola moja podvedomá túžba.

Zrazu zistím, že perom škrtám tak náruživo až som prederavila stránku.

Myslia si vaši priatelia, že ste tým chlapom posadnutá?

Moje telo stuhne. Občas naňho myslím, ale nepovedala by som, že som ním posadnutá. Ani náhodou. Neprenasledujem ho, ani nič podobné. Ani ho nebombardujem na Facebooku. Ani si ho pravidelne negooglim. Dobre, priznám sa, raz, možno dvakrát. Tak fajn, budem úprimná, neviem spočítať koľko ráz som si ho za tie roky vygooglila. Ale čo je na tom? Veď ktorá baba aspoň raz nešpehovala na nete chalana, do ktorého je zaľúbená? Moment – povedala som zaľúbená? Z ničoho nič sa mi obráti žalúdok ako palacinka na panvici. Prevrátim ho naspäť. Tak som to vôbec nemyslela. To ten hlúpy test – rozmýšľam nad hovadinami.

Zakrúžkujem B) Nie.

Linka metra číslo šesť si razí cestu cez Manhattan a otázky sú postupne čoraz hlúpejšie a nezmyselnejšie. Ale aspoň mi rýchlo ubieha čas. Aha, už som na poslednej…

Ktorý film najlepšie vystihuje váš vzťah?

A) Príbeh našej lásky

B) Madisonské mosty

C) Nočná mora z Elm street

… keď ma vyruší hlásenie: „Štyridsiata druhá ulica, Grand Central Station“ a uvedomím si, že musím vystúpiť.

Strčím časopis do kabelky a úctivo sa snažím spolucestujúcich presvedčiť, aby mi uvoľnili cestu von z preplneného vozňa. Pravdaže nikto mi nevenuje pozornosť. Už som prišla na to, že v New Yorku na všetky moje britské „Prepáčte“, „S dovolením“ a „Ospravedlňujem sa, dovolíte…“ nikto nereaguje.

Nejde o to, že by boli Newyorčania neokrôchaní. Práve naopak, podľa mňa sú to azda najpriateľskejší a najsrdečnejší ľudia, akých som kedy stretla. Akurát náš britský zvyk za všetko sa ospravedlňovať tu má nulový efekt. Newyorčania skrátka nechápu začo sa dokola ospravedlňujeme. Úprimne povedané, väčšinou si ani ja nie som istá, za čo sa vlastne ospravedlňujem. Jednoducho to robím. Je to akýsi zlozvyk. Ako sa logovať každých päť minút na Facebook.

Včera som napríklad prechádzala ulicou, keď do mňa vrazil nejaký chlapík a oblial ma kávou. Neuveríte, ale ospravedlňovať som sa začala ja! Áno ja! Približne miliónkrát! Aj keď to celé bola jeho vina. Táral do mobilu a vôbec nevenoval pozornosť tomu, kadiaľ ide. Pardon, nie do mobilu, ale do cell phone, ako hovoria Američania. Nedá sa nič robiť, žijem predsa v New Yorku.

Pri tej myšlienke mi po chrbte prebehnú zimomriavky. Nemôžem si pomôcť. Vždy, keď sa zahľadím na mrakodrapy, týčiace sa nad mojou hlavou, keď kráčam do práce po Broadwayi, keď mávam na jeden z typických žltých taxíkov (vlastne urobila som to len raz, keďže som švorc, ale predsa…), cítim sa ako vo filme. Som tu už šesť týždňov, ale stále nemôžem uveriť, že je to skutočnosť. Každú chvíľu čakám, že sa spoza rohu vynoria Carrie, Miranda, Charlotte a Samatha a, držiac sa okolo ramien, mi vykročia v ústrety.

Vyjdem zo stanice metra a zastanem pred priechodom pre chodcov, aby som sa pozrela do malej príručnej mapy Manhattanu, ktorú nosím v kabelke. Niektorí ľudia akoby mali v mozgu zabudované vlastné GPS, ako mačky. Ja nie. Stratím sa ešte aj v Tescu. Raz som sa pol hodiny motala okolo lahôdkového pultu a nevedela som nájsť cestu k pokladniam. Fakt. Odvtedy tuniakový šalát nemôžem ani vystáť.

Otočím mapu hore znak, a potom zase naspäť. Som v koncoch. Mám dohodnuté stretnutie v bare. Akurát nemám ani poňatia, kde ten bar je. Škúlim na mriežku ulíc. Teoreticky všetko vyzerá veľmi jednoducho, ale v praxi som stratená. Akoby nebolo dostatočne komplikované orientovať sa v novom meste, v New Yorku je každá ulica „East“ aj „West“ – východná ulica XY, západná ulica XY. Mám v tom zmätok. Ako mám doparoma vedieť, ktorá je ktorá.

Frustrovane pozerám z jedného konca ulice na druhý a začnem si opakovať svetové strany „sever, juh, východ, západ“, aby som sa sústredila. Robievam to pravidelne – jednoducho zamrznem uprostred ulice a odriekam svetové strany ako básničku.

„Prosím?“

Otočím sa a všimnem si, že vedľa mňa stojí iný chodec a čaká na zelenú. S úžasom na mňa pozerá a pod šiltovkou sa mu dvíha obočie. Panebože, odriekala som si to nahlas?

„Eh…,“ habkám. Narýchlo sa vynájdem a ukazujem na červeného panáčika: „… ešte je červená, asi by sme mali počkať na zeleného panáčika.“ Rozpačito na mňa pozerá. „Asi hej,“ povie s pochybami v hlase.

Má výrazný zdĺhavý newyorský prízvuk a všimnem si, že so sebou vlečie čosi, čo vyzerá ako kamera a chlpatý mikrofón. Fíha, poviem si v duchu a premýšľam, čo sa asi chystá robiť. Možno nakrúca film. Alebo niečo iné. Rozhodne to musí byť niečo totálne cool.

Zatiaľ čo ja som všetko iné len nie cool. Nahlas si odriekam svetové strany ako mantru a táram niečo o panáčikoch. Uvedomím si, že sa červenám. V duchu sa modlím, aby rýchlo naskočila zelená. „Aha, už môžeme prejsť,“ oznámim a rozpačito sa usmejem. Rýchlo sa snažím zamiešať sa medzi ľudí.

Vidíte a presne v tomto je čaro New Yorku. Mesto má úchvatnú energiu, ktorá priťahuje zaujímavých ľudí. Zahnete za rok a narazíte na filmový štáb, alebo pouličný stánok s unikátnou bižutériou, alebo na skupinu pouličných tanečníkov, ktorí predvádzajú nejaké skvelé hiphopové číslo. Skrátka nikdy neviete, čo vás čaká.

Niekedy, keď večer vidím farebne vysvietenú Empire State Building, prepadne ma vlna vzrušenia. Očakávanie. Mám pocit, že sa odohráva zázrak. Pre dievča z upršaného Manchestru je New York naozaj rozprávkový. Akurát, že v tejto konkrétnej rozprávke niečo chýba.

Prechádzam okolo niekoľkých reštaurácií. Je teplá letná noc, otvorili sa verandy a rady stolíkov lemujú ulicu. Vidím, ako za nimi sedia páriky na romantickej večeri a túlia sa k sebe. Opäť pocítim ostré pichnutie pri srdci.

Rýchlo ho strasiem.

Kde bolo, tam bolo, dávno pradávno poznala som jedného princa, akurát „žili šťastne, až kým nepomreli“ nebolo. Ale ako som už povedala, zmierila som sa s tým. Bolo to naozaj už veľmi dávno. Život beží ďalej. Aby ste si nemysleli, chodila som odvtedy s celou armádou chlapov. Tak, s celou armádou možno nie, ale s pár chlapmi určite. Niektorí z nich boli dokonca naozaj fajn. Napríklad môj posledný priateľ Sean. Stretli sme sa na jednom večierku a potom sme spolu chodili niekoľko mesiacov. Ale nikdy to medzi nami nebolo vážne. Nechápte ma zle, bol zábavný, ani sex nebol zlý. Lenže…

Dobre, mám jednu teóriu. Každý sníva o tom, že stretne svoju spriaznenú dušu. Je to akási univerzálna ľudská túžba. Milióny ľudí po celom svete hľadajú pravú lásku, amore, âme soeur, toho jedného špeciálneho človeka, s ktorým strávia zvyšok života.

A ja nie som žiadna výnimka.

Lenže každému sa to nepodarí. Niektorí ľudia strávia celý život hľadaním, ale aj tak pravú lásku nikdy nestretnú. Je to ako ruleta.

Ak sa vám nejakým zázrakom podarí stretnúť TOHO PRAVÉHO, za žiadnych okolností ho nenechajte odísť. Ďalšia príležitosť už nemusí prísť. Muži sú vraj ako autobusy, jeden odíde a čoskoro príde druhý… Spriaznené duše nie. Za minútu ďalšia nepríde. Veď preto sa hovorí „Ten pravý“ alebo „Tá pravá“.

Uznajte, keby takých ľudí bolo kopec, hovorilo by sa im napríklad „jeden z tých pravých“, „jeden zo stovky pravých“, alebo aj „nevyčerpateľné zásoby tých pravých“. Tak či onak, ja som si svoju „zásobu“ už zrejme vyčerpala. Ako vidíte, šťastie stretnúť toho pravého som už mala. Našla som ho a potom zase stratila. Pokazila som to. Alebo to pokazil on. V konečnom dôsledku na tom nezáleží. Detaily nie sú podstatné.

Okrem toho, nie že by som bola nešťastná. Ako sa to hovorí? Radšej milovať a stratiť, než nikdy nemilovať. Ak mám byť úprimná, myslím na to už len zriedka.

A predsa…

V určitých momentoch – keď to najmenej očakávam – sa mi to celé vráti. Spomienky naňho. Na nás. Na dávnu minulosť. Niečo mi ho pripomenie, niečo celkom náhodné ako napríklad test v časopise, či triviálnosť ako reštauračné stolíky na ulici. Niekedy sa neovládnem a rozmýšľam, aký by som mala život, keby nám to spolu vyšlo. Čo keby sme boli stále spolu? Čo keby sme žili šťastne, až kým nepomrieme? Čo keby, čo keby, čo keby…?

Niekedy si dokonca skúšam predstaviť, aké by to bolo, keby som ho znovu stretla. Čo je mimochodom úplne nereálna predstava. Pochybujem, že by som ho vôbec spoznala. Veď to bolo tak dávno. Na ulici by som popri ňom určite prešla bez toho, aby som si uvedomila, že je to on.

Dokelu, čo si to navrávam? Spoznala by som ho okamžite. Dokonca aj v dave. A niekde v hĺbke duše dobre viem, že keby som ho znovu uvidela, cítila by som k nemu presne to isté. Ale to je aj tak jedno. Nehrozí, že by sme sa znovu stretli, však? Pomyslím si a vytriezviem. Naposledy som ho videla pred desiatimi rokmi. Delí nás celé desaťročie. Prišlo nové storočie, čo nové storočie – nové tisícročie. Kto vie, kde je a čo robí…

Moje myšlienky preruší neónové svetlo oproti. Scott’s. To je ten bar! Tak trochu sa mi uľaví a poponáhľam sa. Ako som už povedala, pravú lásku stretnete len raz a ja som už svoju šancu mala. Prestanem sa touto témou zaoberať a vojdem dnu.

Druhá kapitola

Vnútri je tlmené svetlo. Bar je plný, najmä tých, ktorým práve padla. Zastanem medzi dverami. Je to jeden z naozaj typických cool newyorských barov, ktoré poznáme z filmov a televíznych seriálov – nahusto nastavané stolíky a uprostred sa naprieč celým priestorom tiahne dlhý barový pult z nalešteného tmavého dreva, s lesklým mosadzným príslušenstvom a stovkami fľašiek alkoholu naukladaných v radoch.

Pri bare sedí dievča vzpriamené ako kostolná svieca v pásikavom kostýme. Útočne rapoce do svojho BlackBerry. Pôsobí medzi uvoľnenými newyorskými úradníkmi tak trochu odstrašujúco, svojím dokonale ostrihaným blond mikádom a autoritatívnou čiernou koženou aktovkou, ktorá odpočíva na barovej stoličke vedľa nej. Predstavte si Michaela Douglasa ako Gordona Gekka vo filme Wall street a potom si skúste predstaviť jeho ešte autoritatívnejšiu a odstrašujúcejšiu ženskú verziu.

To je moja veľká sestra, Kate. Je odo mňa staršia o päť rokov, ale podľa toho, ako ma diriguje ako malé dieťa, by sa mohlo zdať, že aj o dvadsať. Komandovať ľudí je jednoducho jej zvyk. Nezamestnáva jednu, ale hneď dve asistentky.

Kate je spoločníčkou v jednej z popredných manhattanských právnických kancelárií, ktorá sa špecializuje na obchodné právo. Osobne nemám o obchodnom práve ani páru, a už vôbec nechápem, ako dokáže spisovať stostránkové reporty a vyhrávať súdne spory o milióny dolárov.

Moja sestra vždy bola rodinný génius. Sedem rokov študovala medicínu, v momente keď spromovala, zmenila názor a presedlala na právo. Akoby o nič nešlo. Brnkačka.

Prisahám, zatiaľ čo ja, som v agónii ešte aj z toho, aký sendvič si mám dať v Prêt-à-Manger.

Kate skrátka dostala do vienka všetok rozum a ja všetku kreativitu. Aspoň to zvykla tvrdiť moja mama. Akurát si nie som istá, či ma len neutešovala, keď som prepadala z matiky. Logaritmy ma možno miatli (a dodnes mätú – môže mi, prosím vás, niekto konečne povedať, čo presne logaritmus je?), ale na druhej strane kreslenie a maľovanie mi išlo ľavou zadnou. Zakotvila som preto na vysokej škole výtvarných umení.

O tri nádherné, farbami zaplnené, roky neskôr som spromovala a presťahovala som sa do Londýna. Mala som veľké plány a sny. Budem mať úžasnú kariéru ako výtvarníčka. Budem mať výstavy v galériách po celej Británii, svoj vlastný ateliér a úžasný podkrovný byt v Shoreditch…

Hm…, zdá sa, že mi to nebolo súdené.

Len pre zaujímavosť, máte predstavu koľko také podkrovné byty v Shoreditch stoja? Ani ja som nemala. Dovoľte, aby som vás informovala, hotový majland!

Nebolo by to také hrozné, keby sa predávali moje obrazy. Našetrila by som si. Síce asi tak za osemdesiat rokov, ale predsa.

Bohužiaľ, pravda je taká, že som nikdy nepredala jediný obraz. Dobre, jeden – môjmu otcovi za päťdesiat libier, aj to len preto, že na tom trval. Ukázalo sa, že to bolo moje prvé aj posledné predané dielo. Po šiestich mesiacoch som bola po krk v dlhoch, maľovanie som musela zavesiť na klinec a začať si hľadať džob. A bolo po mojich veľkolepých umeleckých snoch. Rozplynuli sa, ako to so snami býva.

V konečnom dôsledku, asi to tak malo byť. Bola som vtedy mladá, naivná a nerealistická. S najväčšou pravdepodobnosťou by som to aj tak nikam nedotiahla.

Ospravedlňujúc sa na všetky strany si razím cestu cez dav smerom k barovému pultu.

Istý čas som potom pracovala ako sekretárka, ale veľmi mi to nešlo. Neovládam strojopis, v spisoch som mala chaos a som totálne dezorganizovaná. Nakoniec som mala šťastie a získala miesto v galérii v East End. Najprv som bola len obyčajná recepčná, ale v priebehu rokov sa mi krvopotne podarilo vyšplhať sa od dvíhania telefónov k spolupráci so skutočnými umelcami, organizovaniu výstav a zostavovaniu kolekcií pre našich zákazníkov. Pred niekoľkými mesiacmi mi ponúkli možnosť pracovať pre galériu v New Yorku.

Samozrejme, okamžite som to vzala. Kto by to nebral? V New Yorku to momentálne umením naozaj žije a pre budovanie mojej kariéry to bola úžasná príležitosť. Hoci, ak mám byť naozaj úprimná, nebol to jediný dôvod, prečo som sa rozhodla spakovať, odísť z môjho londýnskeho podnájmu a odsťahovať sa tritisíc míľ za Atlantik. Čiastočne som chcela zabudnúť na môj posledný rozchod, čiastočne uniknúť predstave ďalšieho škaredého britského leta, v prvom rade som však potrebovala vytiahnuť svoj život zo zabehnutých koľají.

Nechápte ma zle, svoj londýnsky džob som mala rada, aj mojich priateľov, aj môj londýnsky život. Akurát…

Jednoducho som mala v poslednom čase akýsi nepríjemný pocit, že v mojom živote niečo chýba – akoby som stále iba čakala, kedy konečne začnem žiť, čakala, kedy sa konečne niečo stane.

Problém je v tom, že si nie som istá, čo by sa asi tak malo stať.

Moja sestra je stále sústredená na BlackBerry, zatiaľ si nevšimla, že som už tu a kráčam smerom k nej. Odkedy som prišla do New Yorku, dočasne bývam s ňou a jej manželom Jeffom. Majú trojizbový byt na Upper East Side, čo je fajn. A zároveň je to – ako by som to povedala slušne – komplikované. Povedzme to takto: nikdy som nežila v kasárňach, ale začínam mať pocit, že by to tam mohlo byť podobné ako u mojej sestry – pravdaže bez vyleštených drevených parkiet a plazmového televízora.

Hneď, ako som jej povedala, že sa sťahujem do New Yorku, poslala mi zoznam domácich pravidiel. Moja sestra je skrátka taká – veľmi dôsledná. Spisuje obsiahle zoznamy a podčiarkuje jednotlivé položky farebnými zvýrazňovačmi. Niežeby som tvrdila, že je psycho…

Teda aspoň nie rovno do tváre.

Ide skôr o to, že my dve sme totálne protiklady, doslova vo všetkom. Ona je blondínka, ja som brunetka. Kate rada šetrí, ja rada utrácam. Ona je super poriadna, ja som bordelár.

Teda nie, že by som sa nesnažila mať upratané – práve naopak, dokola upratujem – ale z nejakého nepochopiteľného dôvodu sa zdá, že je potom vo všetkom ešte väčší neporiadok. Kate je extrémne dochvíľna, zatiaľ čo ja vždy meškám. Neviem prečo. Naozaj sa snažím byť presná. Vyskúšala som všetky triky – nastaviť si hodinky dopredu, dvoje hodinky, vyraziť všade o pätnásť minút skôr – napriek tomu nakoniec vždy meškám.

Ako teraz napríklad.

Ako na potvoru mi v tej chvíli pípa mobil, že mi prišla esemeska. Rýchlo ho vytiahnem z vrecka. Prezradím vám tajomstvo – svojej staršej sestry sa tak trošičku bojím. Kliknem prstom na malú obálku na displeji.

Este pat minut a si mrtva.

Zmeňte slovko trošičku na veľmi.

„Meškáš!“

Zvalím sa na barovú stoličku vedľa nej. Moja sestra ani nezdvihne oči od BlackBerry a pokračuje v písaní emailu. Uprostred čela má ostrú vrásku pripomínajúcu puky na jej nohaviciach.

Kate zásadne nosí iba nohavice. Spomínam si len na jedinú príležitosť, keď ich nemala – na jej svadbu. Aj to len preto, že mama bola celá na nervy z toho, že sa chce vydávať v nohavicovom kostýme („Ale veď je to Donna Karan“, protestovala moja sestra.) vraj si susedia pomyslia, že jej dcéra je lesba. Čo bolo mierne pritiahnuté za vlasy, keďže si brala Jeffa.

„Ja viem, prepáč,“ bodro sa ospravedlňujem a pobozkám ju na líce. „Veď ma poznáš, mám nulový orientačný zmysel.“

„A nulový zmysel pre čas,“ pripomenie mi, palcom stlačí Send až potom sa ku mne konečne otočí. Je bledá, napriek tomu, že celý deň svietilo slnko a vonku je dvadsaťpäť stupňov. Lenže Kate nechodieva von. Cez týždeň sedí celý deň za pracovným stolom vo svojej klimatizovanej kancelárii a cez víkend…

Tiež obyčajne sedí za pracovným stolom.

„Priznávam sa bez mučenia.“ Prikývnem a snažím sa tváriť, že mám výčitky svedomia. „Koľko dostanem? Dva roky? Päť?“

Kate sa prekoná a usmeje sa. „Trestné právo síce nie je moja parketa, ale keď vezmeme do úvahy… Žiadne predchádzajúce tresty? Poľahčujúce okolnosti?“ Bubnuje prstami po barovom pulte. „Hádam by si sa z toho mohla dostať s pokarhaním a podmienkou.“

„To je všetko?“ Už sa aj ja smejem.

„A, samozrejme, pokutou,“ dodá Kate a veľavýznamne zdvihne obočie.

„Pokuta?“ Zachmúrim sa. „Koľko?“

„Hmm…“ Ukazovákom si šúcha nos, ako vždy keď premýšľa. „Tri drinky. Desaťdolárové. Tridsať dolárov by to mohlo vyžehliť, čo povieš?“

Moja sestra sa prešibane usmieva. „A prepitné pravdaže.“

Kate je v prvom rade prvotriedny vyjednávač. Začínam mať predstavu, ako vyhráva miliónové súdne spory.

„Moment… prečo tri?“

„Pre mňa, pre teba a pre Robyn,“ vysvetľuje mi.

„Oh, Robyn je tu?“ Poviem prekvapene a obzerám sa po bare.

„Je na toalete,“ Kate urobí gesto smerom k zadnému rohu baru, kde práve v tej chvíli vyjde z dámskeho WC vysoké dievča s divokými kučeravými vlasmi. Má na sebe batikový plášť. Keď ma zbadá, tvár sa jej roztiahne do širokého a natešeného úsmevu.

„Zlaaatoooo!“ vreští, maniacky kýva rukami a razí si cestu ku mne, očividne ignorujúc ľudí, ktorých pritom odsotí. Robyn je ako ľudská verzia neriadenej strely.

Udivene ju sledujem.

Mierne odlišné privítanie, než v prípade mojej sestry, čo poviete?

Robyn ma náruživo objíme a omráči ma opar pačulového oleja a rinčanie špirály náramkov, ktorými má ovešané pehavé predlaktie.

Podľa toho, ako sa so mnou Robyn zvítala, by si každý určite myslel, že sa priatelíme celý život. V skutočnosti sme sa zoznámili iba minulý týždeň. Odpovedala som na jej inzerát, hľadala spolubývajúcu. Sťahujem sa k nej tento víkend. Po niekoľkých týždňoch dodržiavania domového poriadku mojej sestry som na to naozaj zrelá.

„1) Používanie elektrickej zubnej kefky po desiatej hodine večer je zakázané.“ Podľa všetkého to moju sestru budí. Snaží sa totiž byť v posteli už o pol desiatej, aby mohla vstať o piatej a ísť do posilňovne. Uhm, presne tak, O PIATEJ RÁNO! Už mi zrejme rozumiete, prečo potrebujem vlastný priestor.

Teda priestor ako „priestor“. Špajza by bolo asi výstižnejšie pomenovanie. New York je možno úchvatný, ale rozhodne nie je lacný. Z môjho platu si na Manhattane môžem dovoliť akurát tak škatuľku trikrát tri metre na štvrtom poschodí bez výťahu…

Nevadí, ide predsa o to, že tá škatuľka patrí mne. Dobre, patrí Robyn. Ale viete čo? Z okna mám výhľad na Empire State Building!

Teda… trochu preháňam. Nie z môjho okna. Z toho vidieť iba tehlovú stenu, požiarne schodisko a celkom zaujímavé grafity. Ale Empire State je vidieť z izby, ktorú obýva Robyn. Ak sa dostatočne vykloníte z okna a trochu zaškúlite smerom doľava, je tam. Naozaj.

„Myslela som si, že to dnes nestihneš,“ lapám po dychu, keď sa vyslobodím z Robyninho objatia.

„Môj posledný klient odriekol,“ vysvetľuje Robyn a ešte stále sa naširoko škerí.

Všimla som si, že Američania sa vo všeobecnosti radi škeria, len sa mi ešte nepodarilo prísť na to, či je to úprimné, alebo je to len zámienka, aby mohli ukazovať svoje zuby. Aj Robyn má zuby ako klávesy klavíra – dokonale rovné a dokonale biele.

„Povedal, že sa bojí ihiel. Čo je pravdaže tak trochu problém, keďže robím akupunktúru.“

„Odkedy sa muži boja pichania?“ ironizuje Kate.

Potlačím smiech, ale Robyn očividne zmysel pre humor mojej sestry necháva ľahostajnou. „Čo ja viem,“ povie s vážnou tvárou. „Podľa mňa majú muži nižší prah bolesti. Ženy vydržia agóniu pôrodu, menštruačné kŕče…“

„Voskovanie rozkroku,“ doplní moja sestra.

„Nehovoriac o citovej bolesti, čo musia ženy znášať.“ Robyn ju ignoruje a pokračuje. „My skrátka všetko prežívame oveľa hlbšie… Napríklad, minule som pozerala Oprah a celý jeden segment bol o prejedaní sa zo stresu…“

Ukradomky pozriem na moju sestru. Zdvihla obočie a neveriacky, či skôr zhrozene zíza na Robyn. Som mierne znepokojená. Moja sestra nie je typ človeka, s ktorým sa dá rozprávať o emóciách. Kate nič nerozcitlivie, ani nevyvedie z miery. Rozrušenú, aj to len mierne, som ju videla len raz – keď neurobila test z chémie na 100 percent, ale len na 99.

„… vystupovala tam jedna ženská. Manžel jej ušiel s jej najlepšou kamarátkou a začala sa prejedať mafinami. Pribrala sto kíl. No, verili by ste tomu? Bola totálne na dne a tú bolesť blokovala mafinami. Čučoriedkové na raňajky, čokoládové na obed, citrónové…“

„Uhm. Čo budeme piť?“ preruším ju a rýchlo zmením tému prv, ako všetky tri umrieme od smädu.

„Whisky so sódou,“ povie moja sestra bez váhania.

„A ty Robyn?“ spýtam sa netrpezlivo, konečne totiž máme barmanovu pozornosť.

„Uh… čo ja viem?“ Udychčane zamrmle a konečne sa po piatich minútach monológu nadýchne. „Počkajte, porozmýšľam, na čo mám chuť…,“ sklopí hlavu a zamyslene si na prst natáča hnedú kučeru, „hm… možno niečo sladké…“

„Citrónové Martini?“ odporučí barman a naširoko sa usmieva.

Pokrčí nosom. „… to je až príliš sladké…“

„Aha. A čo takto mojito?“

„Jéj!“ Vzdychá nadšene. „Mojitá milujem!“

„Super.“ Barman siahne po viazaničke mäty a vezme do ruky mažiarik.

„Ale dnes radšej nie,“ dodá Robyn po chvíli a rozhodne pokrúti hlavou. Barman odloží mažiarik a mätu a zatne zuby.

„Dnes večer mám chuť na niečo menej tradičné,“ veselo ďalej šteboce Robyn. Začína sa za nami tvoriť rad, ale očividne ju to netrápi.

„Možno nejaké netradičné Martini?“ Barman jej podá nápojový lístok. „Máme množstvo variácií a chutí. Napríklad zázvorové…“

„Hmm… to znie lákavo…,“ bľaboce.

Barmanovi sa viditeľne uľaví.

„… ale aj granátové jablko znie lákavo,“ nahlas rozmýšľa Robyn a študuje nápojový lístok. „Uau, máte ich tu toľko a všetky vyzerajú lahodne… Aha kočky, Martini s príchuťou čínskej slivky… Čo myslíte, ako asi chutí?“

„Ako čínska slivka,“ sucho poznamená moja sestra.

Robyn zdvihne zrak a vyzerá zmätene. „Viete čo? Myslím, že si dám iba pohár vína,“ povie rýchlo a vracia barmanovi nápojový lístok. „Hocijaké biele. Nie som vyberavá,“ dodá a vyhýba sa sestrinmu gáneniu.

„A ja si dám pivo.“ Usmejem sa. Na kokteily som nikdy nebola. Okamžite sa z nich opijem.

„Hneď to bude.“ Barman vezme do rúk šejker.

„Oh, ešte jedna maličkosť…“ Robyn sa zrazu postaví na špičky, nakloní sa ponad barový pult a pozorne si barmana obzerá pod barových osvetlením. „Ako sa voláš?“

Asi sa mi sníva! Počula som, že Američanky nemajú zábrany pozvať chlapa na rande, ale toto je naozaj odvážne.

„Brad,“ usmeje sa barman a snaží sa pri miešaní drinku tváriť ako Tom Cruise. „Prečo? Chceš aj moje číslo?“

Robyn vyzerá sklamane. „Nie, ďakujem.“ Zvesí sa z baru a pritom si jemne povzdychne. „Nie, pokiaľ nie si Harold.“

„Kto je Harold?“ Spýtam sa prekvapene.

„Čo ja viem?“ Robyn pokrčí ramenami. „Práve v tom je problém.“

„Ty, ak hľadáš nejakého nezvestného človeka, mám dobré kontakty na newyorskej polícii,“ ponúkne sa Kate.

„Moja sestra je vydatá za policajta,“ vysvetľujem.

„Fakt?“ Robyn vypúli oči. „Aké vzrušujúce!“

„Ani nie,“ smeje sa moja sestra. „Nepoznáš Jeffa.“

„Ani Harolda,“ pripomenie barman, ktorý podľa všetkého načúva. Vyzerá byť mierne rozladený z toho, že dostal košom kvôli nejakému neznámemu chlapíkovi, čo sa volá ako akýsi starý strýko.

„Ešte nie, ale viem, že existuje,“ povie absolútne presvedčivo Robyn. „Povedala mi to veštica.“

„Ty si bola u veštice?“ Kate na ňu šokovane pozrie.

„Uhm. Približne pred rokom,“ prikývne smrteľne vážne Robyn. „Povedala mi, že onedlho stretnem svoju spriaznenú dušu. Mám si vraj všímať mužov s menom Harold.“ Dotkne sa veľkého ružového krištáľového prívesku, ktorý sa jej hompáľa na hrudi, a pevne ho zovrie. „Pokiaľ ide o lásku, musím sa s vierou a nádejou zveriť do rúk osudu a podrobiť sile vesmíru.“

Rýchlo pozriem na sestru. Očividne má problém zachovať si svoj povestný cynizmus.

„Povedala ti aspoň, ako ten Harold vyzerá?“

Robyn sa odmlčí a veľavýznamne sa rozhliadne po bare, či niekto nepočúva. Akoby sa bála, že niekto začuje a ukradne túto prísne tajnú informáciu a nájde Harolda skôr ako ona. Keď sa presvedčí, že vzduch je čistý, konšpiračným tónom zašepká: „Vysoký, tmavý fešák.“

Kútikom oka zazriem, ako barman vypne hruď.

„Uhm, naozaj prekvapujúce,“ poznamená Kate a vyvráti oči.

„Nech sa páči dámy,“ preruší ju barman a postaví pred nás tri nápoje. „Bude to dvadsaťosem dolárov.“

„Pozývam vás kočky,“ poviem a siahnem po kabelke. „Túto rundu platím ja.“ Prehrabávam sa v kabelke a hľadám peňaženku, ale je tam toľko krámov, že ju neviem nájsť. Veľké kabelky sú možno moderné, ale všetky skôr či neskôr skončia ako prenosné skladisko. Vyťahujem obal z čokolády, lesk na pery oblepený omrvinkami, permanentku do metra… Dokelu! Musí niekde byť. Kabelku držím na kolenách a snažím sa ju mierne nachýliť, aby som lepšie videla dovnútra. V tom momente mi spadne a celý jej obsah sa vysype na podlahu.

„Och nie,“ zvýskne Robyn, „… počkaj pomôžem ti.“ Zohne sa a pomáha mi zbierať zo zeme moje veci. „Fíha, a toto je čo?“

Pozriem na ňu a všimnem si, že v rukách drží časopis, ktorý som čítala v metre. „Nič dôležité,“ poviem a natiahnem ruku, aby som jej ho vzala. Neskoro. Práve nalistovala test.

Začne nahlas čítať. „Každý hľadá svoju spriaznenú dušu. Otestujte sa v našom teste lásky a overte si, či je ten pravý!“ Od nadšenia sa jej rozšírili zrenice. „Uau, takéto záležitosti milujem!“

„O tom nepochybujem,“ povie Kate, podá barmanovi kreditku a zaplatí namiesto mňa.

Vrhnem na ňu vďačný pohľad. „Je to len obyčajná hlúposť,“ poviem a cítim ako mi od hanby zružovejú líca.

„Tak prečo si to vypĺňala?“ nedá sa Robyn a máva časopisom ako dôkazovým materiálom.

Panebože. Tak a teraz sa cítim ako totálny idiot.

„Nudila som sa v metre, vieš ako to chodí.“ Snažím sa, aby môj hlas znel nezainteresovane a radšej sa vyhnem sestrinmu pohľadu. Raz, keď som bola tínedžerka, prichytila ma ako tajne čítam horoskopy – svoj a Rickyho Johnstona, ktorý sa mi vždy páčil. Doberala si ma preto niekoľko mesiacov. Ako vidíte, ani po rokoch sa nič nezmenilo.

„Daj mi ten časák. Vyhodím ho.“ Strojene sa zasmejem a natiahnem ruku, ale Robyn sa už začítala. Hlavu má sklonenú nad časopisom a oči zúžené od sústredenia.

„Čo ti vyšlo? Je to ten pravý?“ Dvihne oči a zjavne očakáva odpoveď.

„Zlato, nechcem ti brať ilúzie, ale nič také ako ten pravý neexistuje,“ zahriakne ju moja sestra. „Je to totálna hovadina.“

Robyn vyzerá sklamane a zdesene zároveň – ako šesťročné dieťa, ktorému práve povedali, že neexistuje Dedo Mráz.

„Hej, si predsa vydatá,“ nedá sa. „Čo tvoj manžel?“

„Čo, čo môj manžel?“ odvetí Kate bez emócií. „Necháp ma zle, milujem ho, ale nepovedala by som, že je ten pravý, či nejaká spriaznená duša.“

„Nie?“ opýta sa Robyn takmer šeptom.

„Nie.“ Moja sestra nonšalantne pokrčí ramenami a odpije si zo svojho drinku. „Hovorím mu všelijako inak, ale spriaznená duša určite nie,“ dodá a hrdelne sa zasmeje.

Robyn pôsobí skľúčene. S nádejou sa otočí ku mne. „Čo ty, Lucy? Čo si o tom myslíš? Veríš, že existuje ten pravý, nie?“

Zaváham. „Nuž, ehm…“

„Ježiši, prepáč mi to!“ Robyn sa znenazdajky buchne po čele. „Som hrozná.“ Ľútostivo na mňa pozrie, v tvári sa jej črtajú výčitky svedomia. „Tvoja sestra mi spomínala, že si sa nedávno s niekým rozišla. Nechcela som ti to pripomínať. Vážne nerozmýšľam.“

„Myslíš Seana? Ale to nebolo nič vážne,“ uisťujem ju rýchlo.

„Nebol ten pravý, však?“ povie Robyn chápavo a úmyselne sa pohľadom vyhýba mojej sestre.

V duchu si predstavím Seana v jeho fialových Crocsoch. Aj keby všetko ostatné perfektne klapalo, vždy by medzi nami stáli tie Crocsy. „Nie, nebol ten pravý,“ zasmejem sa, ale kdesi v hĺbke duše pocítim známe pichnutie.

„Nič si z toho nerob.“ Robyn ma povzbudivo pohladí po ruke. „Som si istá, že ho stretneš.“

Smutne sa usmejem. „Nie som si istá. Je tu taký malý problém… myslím, že som ho už stretla.“

Kate nahlas zastoná. „Panebože, len zase nezačni o tom frajerovi spod mosta…“

„Volal sa Nathaniel,“ odvrknem a škaredo na sestru pozriem.

Kate nespokojne prevráti oči. „Lucy, kedy už naňho konečne zabudneš a pohneš sa ďalej?“

„Už som sa predsa pohla,“ odseknem obranne. „Mala som odvtedy kopec frajerov, či nie?“

„Nie. Stále na ňom lipneš.“

„Nelipnem!“

„Tak prečo vypĺňaš nejaký sprostý test?“

„A čo je na tom? To predsa nič neznamená!“

„To rozprávaj vieš komu!“

Robyn otáča hlavou striedavo smerom ku mne a Kate, akoby pozerala tenisový zápas. „A dosť vy dve!“ Zvolá. Zdvihne náramkami ovešanú ruku ako rozhodca, aby upokojila situáciu, ktorá hrozivo prerastá do jednej z našich sesterských hádok. Verte mi, v tejto oblasti sme expertky.

„Mohol by mi niekto, prosím, vysvetliť, o čo tu ide?“

Vymeníme si so sestrou pohľady. Kate radšej obráti svoju pozornosť na svoj drink. Takže to ostáva na mne. Váham.

„No?“ Robyn na mňa hľadí plná očakávania.

„O nič nejde,“ zahundrem dúfajúc, že ju odbijem.

„Podľa toho, ako ste sa obidve rozohnili, sa mi nezdá, že by o nič nešlo,“ poznamená Robyn a zdvihne obočie. „No tak, nedaj sa prosiť, chcem všetky pikantné detaily.“

Rozum mi hovorí, že by som sa nemala nechať zlákať, ale začína ma príjemne zahrievať pivo a moje obranné mechanizmy slabnú.

„Treba ti pripomenúť, čím sa živím? Pichaním ihiel do ľudí!“ Robyn na mňa vrhne svoj najhrôzostrašnejší pohľad, ktorý nie je ani trochu hrôzostrašný. Ale čo s ňou mám robiť?

Naprázdno prehltnem a ponorím sa do spomienok. „Bolo to v lete v roku 1999. Mala som devätnásť a bola som na študijnom pobyte v Benátkach,“ rapocem. Pokúšam sa totiž o zrýchlenú verziu, aby som to mala čím skôr za sebou. „Volal sa Nathaniel, mal dvadsať a bol z Ameriky. Študoval na Harvarde a v Benátkach bol, tak ako ja, v rámci univerzitného výmenného programu a študoval renesančné maliarstvo. A potom som sa ja vrátila späť do Anglicka a on do Ameriky…“

„Vynechala si tú pasáž o moste,“ zamieša sa do toho moja sestra.

Zúrivo na ňu zazriem, lebo mi prerušila niť myšlienok, ale tvári sa, že je zaujatá drinkom a to, že niečo povedala, sa mi iba zdá.

Otočím sa späť k Robyn. „Prepáč, zrejme som začala od konca. Asi by som ti mala najprv povedať, ako sa to celé začalo.“ Pod prúdom spomienok mi začína poletovať žalúdok až mám pocit, že ma chytá závrat. Musím sa zhlboka nadýchnuť, aby som mohla pokračovať. „Poznáš legendu o benátskom Moste vzdychov?“

Table of Contents

Poďakovanie

Prológ

Prvá kapitola

Druhá kapitola

Tretia kapitola

Štvrtá kapitola

Piata kapitola

Šiesta kapitola

Siedma kapitola

Ôsma kapitola

Deviata kapitola

Desiata kapitola

Jedenásta kapitola

Dvanásta kapitola

Trinásta kapitola

Štrnásta kapitola

Pätnásta kapitola

Šestnásta kapitola

Sedemnásta kapitola

Osemnásta kapitola

Devätnásta kapitola

Dvadsiata kapitola

Dvadsiata prvá kapitola

Dvadsiata druhá kapitola

Dvadsiata tretia kapitola

Dvadsiata štvrtá kapitola

Dvadsiata piata kapitola

Dvadsiata šiesta kapitola

Dvadsiata siedma kapitola

Dvadsiata ôsma kapitola

Dvadsiata deviata kapitola

Tridsiata kapitola

Tridsiata prvá kapitola

Tridsiata druhá kapitola

Tridsiata tretia kapitola

Tridsiata štvrtá kapitola

Tridsiata piata kapitola

Tridsiata šiesta kapitola

Tridsiata siedma kapitola

Tridsiata ôsma kapitola

Tridsiata deviata kapitola

Epilóg