Ukážka z elektronickej knihy

2015

Pro Justina,

mé všechno,

a

Lucu a Cecilii,

kteří mne učili milovat

a být milována.

obsah

rodokmeny

prolog: čtvrtek

nejvyšší pohotovost nicole

část 1: pátek

rozbití tábora allie

sejde z očí, sejde z mysli leigh

zásoby nicole

domácí blaženost rip

závazky leigh

nejlepší kámoši rip

půjčka za oplátku tiffany

jedna paní povídala tenzin

šťastné zítřky rip

jako na jehlách nicole

procházka růžovým sadem susanna

slepice dřív než vejce rip

předstírání leigh

závan minulosti allie

pobřeží je čisté nicole

část 2: sobota

zlatá pouta leigh

bez obav rip

v lásce a válce je všechno dovoleno allie

nůž do zad leigh

neplýtvat, netoužit tenzin

zkusit štěstí rip

škarohlíd nicole

navěky nejlepší kámošky leigh

ukrytý poklad allie

nekal vodu rip

sousedova tráva je vždycky zelenější susanna

nevinné lži leigh

uvíznutí rip

trhni si nohou tiffany

obávej se nejhoršího nicole

na svatého Dyndy tenzin

svět vzhůru nohama allie

z čeho jsou utkány sny rip

klepu na dřevo nicole

dítě v lese allie

mimo záznam rip

bylo nebylo susanna

vzdušné zámky tiffany

praštit do toho nicole

část 3: neděle

za co položit život allie

proměna tenzin

ryzí zlato leigh

jeden (jedna) z kola ven tiffany

jako v bavlnce rip

slibovat modré z nebe allie

až navěky nicole

epilog: o tři týdny později

z pekla štěstí rip

poděkování

Rodiče jsou kostmi, na nichž si děti brousí zuby.

Peter Ustinov

prolog

čtvrtek

nejvyšší pohotovost

nicole

Dětské hřiště bylo poloprázdné, jako ostatně po většinu čtvrtků pozdního léta v brooklynských čtvrtích, kde žijí mladí profesionálové, kteří na léto odjíždějí a spolu s jedním či dvěma dalšími páry si pronajímají chaty na ostrově Fire Island nebo na Východním pobřeží. Konzumují biopotraviny, nakupují ekologicky, věnují se hot józe, chodí na psychoterapii a bez váhání pojmenovávají své děti po řeckých bohyních a mrtvých básnících.

Nicole zatlačila do houpačky, na níž seděl její takřka čtyřletý syn Wyatt. Jeho výkřiky víc, víc, víc se ozývaly se střídavou hlasitostí v závislosti na pohybu houpačky. Začínalo se šeřit a snášel se matný závoj, který pro Nicole odedávna značí nebezpečí. Soumrak. To slovo v ní stále vyvolává představy neklidných duchů a bájných tvorů či ďábelských čarodějnic v temných hvozdech jejího dětství.

Slunce se odráželo od slunečních brýlí vedle stojící matky, od jedoucích tříkolek a bočních dveří aut namačkaných kolem celého bloku. Nicole si rukou zaclonila oči. V krku ji škrábaly výfukové plyny ze zmrzlinářovy dodávky, která postávala na rohu s naprázdno běžícím motorem.

Dívenka na vedlejší houpačce zakašlala. Nicole se snažila potlačit děs, koneckonců dítě mělo vlhký, chraplavý kašel, nikoli suchý a dráždivý, jejž Centrum pro kontrolu nemocí uvádělo mezi symptomy. Varovné příznaky.

Uvolni se, pomyslela si Nicole. Je to jen letní nachlazení.

„Zlatíčko,“ spustila matka holčičky. „Jakpak se kašle?“

Dívenka zvedla ruku k obličeji a zakašlala směrem k lokti, přičemž stále vzhlížela k matce a čekala na pochvalu.

Matka se na Nicole usmála a omluvně pokrčila rameny. Nicole věděla, že se od ní čeká pochopení.

Vědoucně pokývala hlavou a ukázala na Wyatta, stále oblečeného do bílého karatistického kimona.

„Dennodenně mu připomínám to samé.“

Žena se úlevně usmála. „Člověk je z toho paranoidní, že? Ze všech těch reklam na mýdla.“

Druhá matka byla pohledná a Nicole si přála, aby si byla před odchodem z domu vetřela do vlhkem zvlněných vlasů trochu kondicionéru. Možná mohla použít i řasenku na oživení unavených očí. Když se pokoušela do houpačky zapřít opravdu velkou silou, cítila, jak se jí třesou obtloustlá stehna.

Pokoušela se dostat Wyatta co nejdál od holčičky, jež stále vydatně kašlala. Nicole doslova viděla před očima, jak droboučké kapénky letí směrem k Wyattově rozevřené pusince.

„Výš, výš, mami!“ křičel. „Až do nebe! Jsem letadlo! Jsem superhrdina! Jsem ptakoještěr! Nejrychlejší ptakoještěr na světě! Podívej, co dovedu!“

Nicole chytila řetěz houpačky a příliš prudce ji zastavila, takže Wyatt málem vyletěl ze sedátka.

„Promiň, miláčku,“ zasmála se. „Maminka je moc nešikovná.“

„Nechci ještě jít, chci tu zůstat.“ Našpulené rtíky se začaly chvět.

„Je mi líto, panáčku, opravdu moc mě to mrzí, ale musíme jít.“

Nicole skutečně litovala. Litovala, že mu návštěvou parku kazí odpoledne a možná i celý život, což ji napadlo s rostoucí panikou, protože si byla jistá, že holčička je opravdu těžce nemocná, že se bude nejpozději za pár hodin horečnatě třást v posteli a výtěr z jejího nosu poputuje do nemocniční laboratoře. Nepopisovali to snad právě tak na internetu, ve zprávách a v letácích, které rozdávali ve Wyattově školce? Že nemoc udeří náhle a tvrdě? Že se ráno probudíte s bolestí v krku a večer už nastupuje vysoká horečka, kašel, zimnice a zvracení? Znala inkubační dobu, statistiky, příznaky i procento dětí, zdravých a statných dětí (jako její Wyatt) – které zemřely. Nejdřív se Nicole pokoušela zprávám vyhýbat. Na manželovo naléhání dokonce zvažovala, že by zrušila bezdrátové připojení a odpojila kabel, avšak připomínkám se stejně nedalo uniknout. Obsazovaly hlavní zprávy CNN, patřily mezi nejčastěji vyhledávaná slova na internetu. Celkový počet obětí, nejnovější zprávy Státního zdravotního ústavu. Osvětové slogany s přihlouplým veršíkem Co dělat mám, když chřipka přijde k nám. Vyhledala na internetu slova „chřipka“, „prasečí chřipka“ a „H1N1“ tolikrát, že jí na okrajích e-mailu vyskakovaly výhradně reklamy na antibakteriální mýdla a prostředky proti chřipce. Jak zůstat zdravý. 10 způsobů, jak udržet sebe i rodinu v bezpečí.

Po mnoha měsících, kdy se Nicole užírala obavami z chřipky, zahlédla včera večer paranoidní chat na mestskamama.com, internetovém mateřském diskusním fóru, které pravidelně navštěvovala. Komentář za komentářem od matek rozčilených zvěstmi, že nějaké počítače předpovídají konec světa. Když se ráno svěřila Joshovi, vysmál se jí a srdečně se šklebil i po jejím pokusu vysvětlit mu, o co se jedná. Na Wikipedii se dočetla, že Web Bots jsou supervýkonné počítače, které pátrají po určitých vzorcích na internetu a vyplnily se mnohé z jejich předpovědí – 11. září, zhroucení trhu, bombový útok v Oklahoma City, ptačí chřipka. Manžel zamumlal cosi o příliš vzdělaných ženách, které nevědí, co s časem, a ignoroval její prosby, aby si to prostě vygoogloval!

Díkybohu, že budou na víkend pryč. Ještě štěstí, že naplánovala letní výlet rodičovského kroužku do domu svých rodičů na Long Islandu. Sotva se ráno dočetla, že mámy na mestskamama.com očekávají „katastrofickou událost“, k níž by snad mělo dojít právě o tomto víkendu (přesněji v sobotu večer), napadlo ji, že by víkendový pobyt skupinky v domě svých rodičů na Východním pobřeží zrušila. Bylo ovšem nesmírně náročné najít víkend, který by vyhovoval všem pěti rodičům z pátečního odpoledního kroužku i jejich protějškům. Celé týdny si vyměňovali maily a textovky, plánovali a zase plány měnili, až konečně našli termín, kdy měli všichni volno. Nicole věděla, že kdyby výlet zrušila, pár lidí by tím pořádně naštvala. Někteří rodiče si dokonce vzali dovolenou. Už slyší Tiffany a její svatouškovský tón: „Nemyslíš, Nic, že je hrozně kruté způsobit dětem takové zklamání?“

Wyatt křečovitě svíral řetězy houpačky.

Nicole se k němu naklonila, přiblížila rty až k zardělé tvářičce a zašeptala: „Chceš odměnu?“

Zabořila mu prsty do potem zvlhlých kudrn na zátylku. Pot jejího líbezného chlapečka voněl po jablečném džusu a čerstvě posekané trávě. Nadechla se a přála si, aby mohla zastavit čas a uchovat si tu vůni v lahvičce – a nejen ji, celého Wyatta –, protože jednoho dne bude všechno pryč. Z Wyatta se stane ostře páchnoucí chlap s tvrdými rysy, ona i Josh budou staří. Mrtví.

Nad hlavou jim přeletělo letadlo. Vrčení stále sílilo, až se Nicole zdálo, že nějaká velká ruka rozepíná nebesa jako zip. Rozhlédla se, zda to slyšel i někdo jiný, jestli ostatní také cítí, že je to varování. Předehra katastrofy. Pár dalších matek též vzhlédlo, stínily si oči dlaněmi s čerstvou manikúrou. Neletí moc nízko? chtěla se zeptat Nicole; nezdá se jim to podezřelé? Neřvou motory příšerně nahlas? Zatáhla za gumový náramek, jak jí radil terapeut, a pak pokaždé ještě silněji, takže ji po uvolnění štípal víc a víc. Nic zlého se neděje, nic zlého se neděje. Opět vzhlédla k nebi, aby jí nic neuniklo, aby počkala na znamení, že je vše v pořádku, že si s ní jen pohrála její přebujelá představivost, o níž pochybovala už jako dítě.

Chystala se obrátit k matce nemocného děvčátka a zeptat se: Cítila jste to?, ale tu se něco změnilo. Nedokázala by přesně říct, co, ale jasně to vnímala, onu podivnost, jež jí připomínala světlo před zatměním, světlo z jiného světa. Nepřestávala se sama sebe ptát: Co to je? Co to je? Co se děje? Vrhla se po řetězech Wyattovy houpačky a vyškubla ho z ní tak rychle, že mu v sedátku uvízla noha, takže upadl a buclatými dlaněmi přistál v hlíně. Už je to tady, už je to tady! Hruď jí svírala panika, ale pak se najednou zase vše proměnilo, jako by zatraceně dokázala vidět i skrz zdi.

Byla to jen narůžovělá chemická záře pouličních lamp, které se zrovna rozsvítily. Jakési dítě za ní vykřiklo jé, světýlka a Nicole vycítila v jeho hlásku uspokojení. Také toužila po bezstarostnosti.

Přitiskla si Wyattovu tvářičku k hrudi a schovala bolestí zkřivenou pusinku, předzvěst hlasitého zajíkavého pláče. Konejšila chlapce a šeptala: „Promiň, děťátko, promiň.“

Sotva se Wyatt rozječel, Nicole si roztřeseně povzdechla. Pomyslela si, jaká je úleva, že o víkendu pojedou pryč, i kdyby byla jen pramalá šance, že se ty hloupé předpovědi o konci světa naplní. Aspoň její chlapeček nebude ve městě, až se to stane.

Vítejte na Mestskamama, anonymním fóru, kde se můžete zapojit do upřímné a otevřené konverzace s dalšími rodiči.

Vyslovte se a podělte se o své názory na rodičovství, rodinný život, manželství, vztahy a vše ostatní, co z vás dělá městskou mámu!

Registrujte se! Již jste členem? Přihlaste se!

WEB BOTS PŘEDPOVÍDAJÍ NA 4. ZÁŘÍ

KATASTROFICKOU UDÁLOST.

přidáno 1. 9. 2010 20:43

(18 reakcí)

– co jsou Web Bots? přidáno 20:43

– předpovídají něco na TUTO sobotu? hrůza. 20:46

– vážně? 20:48

– o svátečním víkendu? Sakra! 20:48

– Tady je odkaz: www.webbotpredpovedi.com 20:49

– sakra. proč jsem to jenom četla? 20:55

– to mě fakt děsí. 21:30

– doháníte se navzájem k hysterii. už se kruci hoďte do klidu. 21:33

– něco se mi nezdá v pořádku. 22:28

– mně taky. manžílek si ze mě dělá srandu, ale nemůžu si pomoct. Bojím se. 22:31

– udělej si čepku z alobalu, sestro. 22:34

– mohl by prosím někdo shrnout, o co má v nadcházející krizi jít? 22:46

– RE: shrnutí (ze stránek) „Zoufalství, žal a bolest, jaké jsme cítili týden po 11. září, budeme zakoušet pět a půl měsíce.“ 22:48

– Kde jste ty kraviny našli? 22:52

– jo. co to dopr… je? 22:58

– děsivý 23:04

– kdo/co jsou Web Bots? 23:09

– je v New Yorku bezpečno? měli bychom se evakuovat? 23:11

Poslední reakci ve 23:11 přidala Nicole.

V dětství si s kamarádkami vždycky něco přály, když hodiny ukazovaly 11:11, jako by synchronicita byla jedinečným znamením, že je Štěstěna na jejich straně. Všechna přání, která kdy Nicole vyslovila, ať už v 11:11, u fontány s hrstkou mincí ve zpocené malé dlani nebo s hlubokým nádechem před sfouknutím svíček na narozeninovém dortu, byla naprosto stejná. Vlastně šlo spíše o úpěnlivou prosbu. Prosím, ať jsem v bezpečí. Prosím, ať mi nikdo a nic neublíží.

Denně před usnutím opakovala tatáž slova, jen když se před takřka čtyřmi lety narodil Wyatt, změnilo se jednotné číslo na množné.

Když se ovšem Nicole předchozího večera dočetla o předpovědi Web Bots a zvěstech, že se stane něco opravdu hrozného, žádná slova (nic zlého se neděje, nic zlého se neděje) nemohla zmírnit její nutkání dát se na útěk.

Navštívila mestskamama.com a tak jako každý večer přidala pár komentářů a pročítala jiné, aby zjistila, co maminky toho dne probíraly (obřezat nebo neobřezat, kojení versus láhev, poslat do kouta versus vyříkat si to) a zda se neobjevily zprávy (kéž by!) o uvolněném místě ve vyhledávané předškolní třídě v místní státní škole.

Zapomněla na Wyatta i Joshe, matně vnímala jen jejich hvízdavé pochrupování. Po půlnoci Nicole připadalo, jako by celé město někdo očaroval. Utichl skřípot autobusů, zmlkly klaksony aut, dokonce i rachot kamionů svištících po dálnici z Brooklynu do Queensu vnímala jen jako jemné chvění pod nohama. Věděla, že by si měla jít lehnout, že se probudí unavená a podrážděná, ale v dosud nezaběhaném životě matky stálo za to obětovat spánek pro pár hodin klidné a tiché samoty.

Jako dítě Nicole vyrůstala na vzdáleném předměstí v ulici lemované stromy a bez pouličních lamp, takže se bála tmy. Nesnášela ona nekonečná co kdyby, jež s sebou temnota přinášela. A její fobie se s léty zhoršovala, až se začala bát i tmy v důvěrně známých místnostech – neohrabané tápání po vypínači jako by se vysmívalo její zranitelnosti.

Koniec ukážky

Table of Contents

Obálka

Titulná strana

věnování

obsah

rodokmen

prolog

nejvyšší pohotovost

část 1

část 2

část 3

epilog