Slovenská mafie měla od začátku základnu i v Čechách.

Dotkla se její chapadla také Stanislava Grosse

a miliardáře Andreje Babiše?

Gustáv Murín

Slovenská mafie v Praze

Táto kniha je chránená autorskými právami. Kopírovanie tejto knihy alebo jej častí v akejkoľvek forme bez písomného súhlasu vydavateľa je zakázané.

© Gustáv Murín, 2014

Translation © Miroslav Zelinský, 2014

© Marenčin PT, spol. s r. o., 2014

Jelenia 6, 811 05 Bratislava

marencin@marencin.sk www.marencin.sk

Cover © Marenčin Media, 2014

Design © Katarína Marenčinová, 2014

ISBN 978-80-8114-356-4 (viaz.)

ISBN 978-80-8114-357-1 (ePub)

Tato kniha vychází výhradně z citací veřejně dostupných zdrojů, aby si sám čtenář udělal obraz doby a její pokřivené morálky, kdy zlo převážilo nad dobrem a brutální i skrytá kriminalita zamořila zemi. Tento mediální obraz není a nemůže být žalujícím spisem, je to dobová kronika jedné krvavé etapy společnosti. Neslouží k usvědčování viníků, ale památce obětí a je varováním před dalšími obětmi organizovaného zločinu. Nepíše se tu o tom, jak se události bez jakýchkoliv pochybností staly, ale jak o nich referovala média, jejichž důvěryhodnost ať posoudí čtenář sám. Cílem této knihy tedy není nic víc a nic méně, než v zrcadle zpráv soudobých médií hledat obraz této doby.

Historie novodobé slovenské mafie začala v Praze. Jejím patronem se stal nepřímo Václav Havel, kterému vděčí za svůj dramatický vzestup. Však posuďte sami:

REVOLUCE LEHCE A RYCHLE

Tajné služby jsou běžnými občany vnímány jako společenství lidí, kteří mohou páchat zločiny v pracovní době a za státní plat. Vždyť i James Bond je v podstatě státem placený sériový vrah. Na rozdíl od této fiktivní postavy jsou v tajných službách často lidé s ušlechtilými úmysly. Bez nich by se mnohé nestalo a mnohé bychom se nedozvěděli.

Něžná revoluce v listopadu roku 1989 okouzlila celý svět svou lehkostí, až noblesou, mírumilovností, sametovostí a historickou paralelou pokusu uskutečnit tisíciletou vizi Utopie, kdy umělci a filozofové vedou společnost. Za tento čin byli na Nobelovu cenu míru navrženi studenti a jejich vůdcové, ale také symbol občanského odporu Václav Havel. Po právu ji však měla dostat spíše tajná Státní bezpečnost bývalého Československa, tedy StB.

StB jako „bdělé oko dělnické třídy a její ocelová pěst“ více než čtyřicet let špehovala, pronásledovala, zatýkala, vyslýchala, mučila a také zabíjela takzvané zrádce komunistické vlasti. Táž StB po tom všem nakonec v jediné sebevražedné a dokonale úspěšné tajné operaci zradila komunistickou vlast. Ta operace měla jistě nějaký krycí název. My a celý svět ji známe pod jménem Něžná revoluce...

Čas plánů a příprav

Kdo navštívil Prahu na přelomu let 1988/1989 a znal aspoň trochu politickou situaci, nemohl si toho nevšimnout – ve vzduchu viselo přímo hmatatelné napětí jen čekající na výbuch, kterým by se uvolnilo. Během vánočních svátků zorganizovala Charta jakousi protestní demonstraci na Staroměstském náměstí. Dopadla trapně. Komunisté pustili z amplionů koledy, kterým chartistická hesla nemohla konkurovat. Bídný hlouček aktivistů se bezradně rozešel do nejbližších hospůdek, aby svařeným vínem zapil zklamání.

V lednu 1989 během takzvaného Palachova týdne proběhlo na Václavském náměstí několik chaotických demonstrací. Zasáhli uniformovaní i tajní policisté. Bili lidi, použili vodní děla, zatýkali. A nic. Zase všechno usnulo.

Šeptalo se, že „to“ propukne do léta. V okolních zemích politická situace přímo vřela. V Polsku se Solidarita po intermezzu se stanným právem a masovým zatýkáním svých předáků dostala do vlády. Z východního Německa masově utíkali občané přes Prahu, kde zanechávali v bočních uličkách k Velvyslanectví Německé spolkové republiky stovky svých pověstných bakelitových trabantů. V Maďarsku se schylovalo k pádu komunistické vlády. Jen v Praze bylo podivné ticho.

Také léto roku 1989 proběhlo v Československu nepochopitelně klidně. Ani výročí sovětské okupace z roku 1968 nepřivedlo v horkém srpnu lidi do ulic. Na podzim ani náznak veřejného odporu proti režimu. Dne 7. listopadu 1989 padla Berlínská zeď a s ní se zhroutil i komunistický režim ve východním Německu. Zasvěcení se dušovali, že v ČSSR to konečně propukne počátkem prosince na Den lidských práv. Byl to amatérismus. Až když věc vzali do rukou profesionálové z StB, události nabraly dramatický spád.

Proč právě 17. listopad

Plánovači StB přišli na geniální symboliku. Našli datum, které je v Čechách zvláště citlivé a zapadalo do plánu spustit převrat s pomocí studentů a umělců. Studentů proto, že jsou lehce mobilizovatelnou masou, která nehledí na následky a není zatížená vlastní rodinou nebo kariérou. Umělců proto, že každý takový zásadní protest potřebuje lehce identifikovatelné tváře, dramaturgii, ale i technické zázemí (demonstrace na Václavském náměstí např. ozvučovali technici známých populárních kapel). A 17. listopad proto, že toho dne roku 1939 byly nacisty tvrdě potlačeny demonstrace českých studentů proti nacistické okupaci. Následovala série jejich poprav a deportací do koncentračních táborů. První obětí byl při předcházející protinacistické demonstraci ke vzniku Československa student medicíny Jan Opletal. Proto byl tento den v roce 1941 vyhlášen Mezinárodním dnem studentstva, a právě v roce 1989 bylo jeho 50. výročí. Ta symbolika byla křišťálově jasná – totalitní režim nacistů krvavě potlačil studentské protesty před padesáti lety a totalitní režim komunistů se měl zdiskreditovat stejně.

Dne 17. listopadu 1989 byla oficiální mládežnickou organizací SSM pod kontrolou komunistické strany svolána vzpomínková slavnost. Bylo to tak dokonalé krytí, že ani už tehdy dopředu obětovaní komunističtí papaláši nemohli mít námitky. Na setkání ministra vnitra Kincla s generálním tajemníkem ÚV KSČ Jakešem bylo rozhodnuto, že bezpečnostní složky nezasáhnou, ani kdyby došlo k  projevům studentské nespokojenosti. Jakeše už dříve utajená skupina ve vlastní StB diskreditovala tím, že nahrála a ilegálně rozšiřovala jeho důvěrný projev na stranickém aktivu v západních Čechách, kde se totálně znemožnil výrokem, že se cítí „jako kůl v plotě“.

Pozoruhodné je, že nikdo z oficiální opozice představované Chartou 77 nebyl v pátek 17. listopadu 1989 v Praze. Aspoň se zbytečně nepletli do rozběhnutého scénáře. Jeli na chaty jako vzorní občané. Václav Havel na svůj Hrádeček. Jen Alexander Dubček z nejasných důvodů přicestoval do Prahy a neplánovaně se připletl ke shromáždění studentů u vysokoškolských kolejí na Albertově, jak se o tom píše v knize Zastavte Dubčeka!. Že by k němu pronikly nějaké signály z prostředí zasvěcených osmašedesátníků (tedy stejně postižených komunistů jako byl on) v Praze? Proč by jinak přišel na místo původně pro-režimní „manifestace“? Dubček byl preventivně zatčen, a  když už bylo po všem, propuštěn.

Manifestace měla skončit obvyklými, nudnými projevy. Tyto nebyly až tak nudné, ale hlavně manifestace přerostla do demonstrace. V davu byli standardně příslušníci StB s nestandardními úkoly. Namísto potlačování protestů je měli naopak povzbuzovat a těmto provokatérům se také podařilo strhnout dav už mimo kontrolu oficiálních organizátorů k pochodu hlavním městem. Pozoruhodné je, že studenti nepustili z rukou později mediálně velmi užitečné rekvizity v podobě květin a svíček, které měli původně položit k hrobu Jana Opletala. Na toho se zapomnělo...

Provokatéři StB vedli bezstarostný dav studentů na předem vybrané místo k Národnímu divadlu na Národní třídě. Tam totiž mělo dojít k propojení studentské masy a vážených divadelníků, národních umělců. Scéna bola naaranžována tak, že krvavému střetu se nedalo vyhnout, byť se o to někteří studenti pokoušeli. Zásahové jednotky vyčkaly, až se přibližně dvoutisícihlavý dav dostal k Národnímu divadlu, a potom ulici ze všech stran uzavřely. Tehdy přišly k užitku rekvizity květin podávaných policejním ozbrojencům, a zapalování svíček před jejich hrozivou hradbou, což kamery (je také pozoruhodné, kde se tam vzaly) nezapomněly pro historii zaznamenat. V přesně načasované chvíli nastalo krvavé „rozhánění davu“, i když ten by se rozešel i bez toho. Důvod byl prostý. Tady mělo a muselo dojít k důležité katarzi (řečeno divadelním slovníkem), když zbití studenti hledali úkryt právě v budově Národního divadla a vždy tak citliví umělci byli na vlastní oči konfrontováni se surovostí režimu. Nezávislá lekařská komise později zjistila, že bylo zraněno 568 lidí, a to už je masakr. Všechno vedlo k logické reakci – režim, který bije naše děti, nemůžeme akceptovat. Masa studentů se spojila s katalyzátorem umělců, přesně podle plánu. Následovala stávka studentů a divadelníků, kteří místo hraní během následujících večerů diskutovali s diváky o neúnosnosti takového vedení státu. Divadla se stala ideálními tribunami protestů. Všecko klaplo až nečekaně účinně.

Chyběla jen mrtvola.

Hledá se oběť

„Živou mrtvolu“ identifikovala vyšetřovací komise po Listopadu 1989 prakticky hned a v dalších letech byly objasněny i detaily této úspěšné dezinformační akce (na dezinformace měla StB nejlepší specialisty v tehdejším „táboře komunismu“) i proto, že „mrtvola“ sama promluvila – jmenovala se Ludvík Zifčák.

Zifčák byl mladý příslušník StB, a protože ho disidenti neznali, dostal za úkol proniknout mezi ně. Částečně se mu to podařilo, když se v polovině března 1989 na soudu s představiteli „Nezávislého mírového sdružení – Iniciativy za demilitarizovanou společnost“ seznámil s manželkou Petra Uhla. Ten byl známým disidentem, ale hlavně měl kontakt na Rádio Svobodná Evropa a jiná důležitá západní média. Zifčák se představil jako student Růžička z Ostravy. Později na pokyn nadřízených založil fingované „Nezávislé studentské sdružení“ a mezi pražskými studenty rozdával letáky, které nápadně připomínaly tehdy aktuální prohlášení „Několik vět“. Ale jeho hvězdná chvíle přišla až 17. listopadu 1989.

Zifčák spolu s ostatními tajnými agenty StB přivedl masu studentů před obušky pohotovostního pluku na Národní třídě. Mimochodem, s jeho příslušníky se velmi dobře znal, vždyť tam sloužil jako velitel roty. V přesně stanoveném okamžiku brutálního zásahu Zifčák „padl“, přičemž mu hned přiskočila „na pomoc“ další pracovnice StB Drahomíra Dražská. Zifčák měl plátěnou tašku v barvách trikolóry, která se dobře pamatovala, a proto věděli, že bude mít dost svědků. Jedním z nich byla i studentka Jana Matějková, která nezištně sháněla pro „smrtelně zraněného studenta“ pomoc. Do třetice svou roli sehrála pohotově přítomná lékařka, ta mu dávala naoko umělé dýchání a prohlásila, že jeho stav je kritický. Vzápětí přijela sanitka a „mrtvý student“ zmizel.

Tím to ale neskončilo. Teď přišla hvězdná chvíle Drahomíry Dražské. Všem, kdo byli ochotni poslouchat, srdceryvně vyprávěla, jak její kamarád přišel o život pod obušky krvavého režimu komunistů. Už měla také kontakty na disidenty, a hlavně na faráře Payna, který měl zase propojení na Uhla. Tomu nahlásila dvě nejdůležitejší informace – jméno „zabitého studenta“ Martina Šmída a jeho datum narození. Uhl později přiznal, že pod dojmem této zprávy porušil zásadu zpravodajství a tuto informaci si neověřoval. Večer ji už vysílalo Rádio Svobodná Evropa.

Byla to jedna z nejúspěšnějších mediálních manipulací v novodobých dějinách. Komunistická televize se marně pokoušela fámu vyvrátit. Sehnali oba existující studenty Šmídy živé a zdravé (jeden z nich v tu dobu v Praze ani nebyl) a představila je ve večerních zprávách. Už bylo pozdě. Symbolika vraždícího totalitního režimu zaúčinkovala na masy obyvatel a bylo jasné, že je neudržitelný.

Zifčák k tomu později pro média sám řekl: „Fáma o smrti študenta mala jediný cieľ: vyvolať v krajine nepokoje, no nie také, ktoré by viedli k zmene politického systému. Išlo nám o výmenu vedenia komunistickej strany.“ A dodal: „Dezinformácia o smrti študenta sa rozšírila, vypukli protesty. Keby to Jakešovi oponenti (v komunistickom vedení, pozn. aut.) nechceli, k ničomu by nedošlo. Vyriešilo by sa to za pár minút, stačilo pozatvárať niekoľkých vodcov.“

Ať nás nepřekvapuje, že bývalý agent StB z Prahy odpovídá po slovensky. Je po rodičích rumunský Slovák. Takže s trochou nadsázky bychom mohli říct, že celá Něžná revoluce byla v prvních hodinách na nejvyšším postu (Lorenc) a také na tom nejnižším (Zifčák) v rukou Slováků. Také o zrušení vedoucí role komunistické strany rozhodli Slováci (viz knižní rozhovor s Milanem Kňažkem), naštěstí pro nás všechny bez konzultace s Havlem a Prahou. Ale tím jejich role také rychle skončily…

Kdosi napsal, že Poláci bojovali za porážku komunistického režimu deset let, Maďaři deset měsíců, Němci deset týdnů a Češi se Slováky to zvládli za deset dnů. Velkou zásluhu na tom má i ona „živá mrtvola“.

Deus ex machina

Deus ex machina (doslova: Bůh ze stroje) je výraz používaný v divadelnictví, kdy do děje na scéně vstupuje nečekaný prvek, který ho může libovolně měnit podle záměrů autora.

Takovou „božskou“ silou tehdy v Československu vládli jen dva lidé: Rudolf Hegenbart z vedení KSČ a jemu ideologicky podřízený generál Alojz Lorenc jako šéf StB.

O jejich záměrech a tajných dohodách s Havlem píše JUDr. Jaroslav Klenovský na web-stránce Světového sdružení bývalých čsl. politických vězňů takto:

„...Rudolf Hegenbart byl jmenován do své funkce v r. 1987 v rámci Gorbačovovy perestrojky se souhlasem Jakeše jako vedoucí 13. oddělení ÚV KSČ, které řídilo tyto nejdůležitější složky komunistické moci: armádu, policii, soudy a prokuratury.“

Cituje JUDr. Hulíka: „Hegenbart uvedl v několikanásobném rozhovoru se mnou (Hulíkem), že někdy v létě 1989 za ním (tj. za Hegenbartem) přišel Lorenc a navrhoval mu udělat spiknutí proti tehdejšímu vedení KSČ. Hegenbart prý odmítl.“

JUDr. Hulík byl členem Parlamentní komise pro dohled nad vyšetřováním 17. listopadu. Byla to trochu komická instituce, která měla novým vládcům vysvětlit, jak se k té vládě vlastně dostali. A právě na pravidelném zasedání komise měl proběhnout také tento pozoruhodný dialog dvou jejích členů:

„Bartuška: ´Tuhle slavnou revoluci připravil generál Lorenc s Hegenbartem a dalšíma partajníkama, kteří se předem dohodli s některýma lidma v opozici. Protože Vy (míněn Danisz) sám víte nejlépe, že kontakty mezi StB a Chartou byly velmi intenzivní a zdaleka nebyly jen pracovní.´

Dr. Danisz (křičí na Bartušku): ´Tak já ti něco řeknu. ´´Vašek Havel mi tuhle říkal: Toho Hegenbarta nechte na pokoji, ten pro vás udělal tolik, že se budete jednou divit, až to všechno řeknem. Zatím o tom musíme mlčet.´´ To je, co? Takže si přestaň hrát na chytrýho. Nikdo o to nestojí.´“

Bartuška byl příliš zvědavý zástupce studentů a dr. Danisz zastupoval v Komisi Občanské fórum. Podle JUDr. Klenovského byl osobním přítelem Havla a současně agentem StB pod krycím jménem Anna.

O tom, že StB držela v rozhodujících listopadových dnech ochrannou ruku nad právě se formující alternativní mocí, promluvil sám generál Lorenc v knize Dešifrovaný svet: „...události, které hrozily přerůst do živelného vývoje, mohly být přece jen někým usměrňovány a dále, k jednání bylo potřeba partnera… Proto nebylo rozehnáno nebo pozatýkáno pražské Občanské fórum. Ani Veřejnost proti násilí.“

Mohu to druhé potvrdit osobním svědectvím. V rozhodujících prvních dnech Něžné revoluce jsem náhodou v podvečer po demonstraci na náměstí SNP v Bratislavě potkal úzké vedení VPN (prakticky všechny jsem je znal), jak hledají restauraci, kam by šli po úspěšné show na téma „pryč s tímto režimem násilí“ na večeři! Později, když obsadili (a nikdo jim v tom nebránil) sídlo komunistů v tzv. Mozartově domě, jediný skutečný problém měli se dvěma chlapíky, kteří jim přišli vynadat – opilí! Jinak nikdo střízlivý těmto „něho-lucionářům“ nebránil v převzetí moci, byť na úřadovnách komunistické strany po celém Československu vybraní soudruzi celá desetiletí sloužili noční směny pro případ kontrarevoluce a po ruce měli klíče od skladů zbraní pro pravověrné. Ale kdosi kdesi rozhodl, že k rozhodující kofrontaci nedojde.

Tajné dohody Havla s komunisty potvrdil v rozhovoru pro SME v roce 2008 také Ján Budaj:

„Hlavní událostí, formující dění u nás po pádu režimu bylo, že Občanské fórum v Česku udělalo za našimi zády tajnou politickou smlouvu s KSČ. Její existenci potvrdili později protagonisté OF a také relevantní historici, kteří měli k dispozici archivy a výpovědi aktérů... OF v těchto tajných jednáních zastupoval Václav Havel, KSČ zase Marián Čalfa. Obsah jejich dohod se snaží objasnit např. historik Jiří Suk v knize Labyrintem revoluce, ve které uvádí konkrétní citáty, jak si Havel předsevzal utajit tuto dohodu před námi i před celou veřejností. KSČ mu výměnou za ni poskytla hlasy při volbě prezidenta.“

Na mezinárodní literární konferenci „Salon kritického myšlení“ organizované manželi Alexem Koenigsmarkem a Viktorií Hradskou v Litomeřicích jsem měl možnost zeptat se osobně Jiřího Dienstbiera, zda o těchto dohodách před Listopadem 1989 a po něm věděl. Odpověděl, že ne a nemám důvod mu nevěřit. Václav Havel hrál své vlastní hry i před nejbližšími spolupracovníky.

Dne 29. prosince 1989 byl Václav Havel zvolen prezidentem ČSSR, a to původním komunistickým parlamentem, který hlasoval podle komunistických zvyků jednohlasně pro téhož Havla, kterého předtím stejně jednohlasně odsuzovali a také věznili. Za hrstku kooptovaných poslanců Občanského fóra to komentoval Havlův přítel Michael Kocáb: „Byla to bizarní jednomyslnost dvou nepřátelských bloků“. Dokonce i takoví kovaní komunisté jako Jakeš a Biľak nebo Mohorita hlasovali pro! A ne náhodou. Trvalo jim to přikývnutí novým poměrům i s formalitami jen třicet pět minut...

Havel v rámci ceremoniálu přísahal, že bude dodržovat komunistickou Ústavu. Tohoto autora absurdních dramat taková absurdita nejen neznepokojovala, nijak to neotřáslo ani jeho disidentskou duší bojovníka proti komunismu. Naopak, za svého nejbližšího spolupracovníka si vybral komunistu Mariána Čalfu, spoluautora obuškového zákona umožňujícího krvavou řež studentů na Národní třídě, která vynesla Havla k moci. Kruh se uzavřel.

Čtyři dny nato nový prezident Havel spáchal svůj první státnický, absurdně realizovaný krok – bezhlavou masovou amnestii vězňů. Komunisté ochotně asistovali.

Zločinci na svobodě

Takovou plošnou amnestii ve světě udělali předtím jen Berija, oblíbený Stalinův kat a nejkrvavější vykonavatel komunistických zločinů v Sovětském svazu. Po něm Havel.

Havlova amnestie připadá absurdní každému, kdo ji logicky analyzuje. Ale vždyť Havel byl absurdní dramatik, který se nikdy nebránil dramatickým gestům. Prožíval právě vrcholící euforii společnosti vedené umělci jako v klasické Platónově Utopii. Světová média popisovala Listopadovou revoluci jako naplnění této utopické vize, jejíž součástí je i Brechtova výzva, aby diváci na konci dramatického představení vstali a šli oduševněně osvobodit vězně. Havla toto gesto muselo lákat. Jaký skvělý slogan na titulky světového tisku – revoluce (tedy Havel) otevírá brány vězení! Absurdita slavila hody.

Havel napsal vězňům list s oslovením „Drazí přátelé…“ a prvého dne roku 1990 na jeho pokyn z tehdejších 31 000 vězňů propustili až 23 260. Mnoho z nich bylo bez peněz a neměli kam jít. Aby to bylo zajímavější, mnohé doslova vyhodili z vězení do tmy a na mráz bez šance na civilizovanou dopravu kamkoliv. Vlna zločinnosti zaplavila zemi s oslabenými funkcemi policie a soudů, které nebyly schopné protiakce. Stejný efekt jako kdybyste naočkovali virus zla do oslabeného těla po traumatickém zákroku, který ho připravil o většinu obranných sil. Souběžně byly totiž paralyzovány také ty složky StB, které nebojovaly s politickými disidenty, ale s už mnohem dřív se rozmáhající organizovanou kriminalitou. Nejzkušenější kriminálníci velkého stylu, jako byl v Čechách Mrázek, ochotně podporovali paušální likvidaci celého imunitního aparátu státu a něžní revolucionáři nadšeně plnili jejich nejtajnější přání. Kdyby chtěl někdo představit revoluci jako začátek chaosu a teroru strachu z kriminality bez hranic, nemohl by si počínat lépe.

Výpočet Havlových absurdit je pozoruhodný – zabránil potrestání komunistických pohlavárů, což mu nemohli zapomenout někteří skalní chartisté a jejich výčitky (expresivně vyjádřené i sloganem „Vašku, ty jsi prase!“) skončily až u soudu. Jeho masová amnestie způsobila, že desetitisíce kriminálníků (jak zdůraznil také Miloš Zeman ve svých pamětech) zaplavily zemi a následná vlna zločinnosti stála na třicet lidských životů včetně dětských. Příkladem by mohlo být malé děvčátko, které na nemocničním lůžku pohlavně zneužil a zabil opilý amnestovaný deviant v roli nemocničního ošetřovatele. Když rodiče této oběti navštívili Havla se žádostí o trest smrti pro pachatele, ten se ohradil, že jako humanista je zásadně proti absolutnímu trestu. Smrt děvčátka jeho humanistickou duší nijak nepohla? Nikdy totiž nepřiznal v zásadě chybnou amnestii a nikdy se jejím obětem neomluvil. Jaký to humanista!

Dalším příkladem Havlem amnestovaného zločince byl Jiří Šouta z Ostravy, kterého v roce 1982 Krajský soud v Ostravě odsoudil za vraždu na 14 let, ale díky amnestii si odseděl necelé dvě třetiny. Rok po Havlově amnestii v brzkých ranních hodinách 4. února 1991 v přízemí budovy Obvodního velitelství Policejného sboru Bratislava IV nožem ubodal službu konajícího poručíka M. Až Městský soud v Bratislavě ukončil Šoutovu zločineckou kariéru, když ho 13. září 1991 odsoudil na doživotí.

Ve studii „Organizovaný zločin na území Slovenské republiky, jeho vznik, vývojové fázy, formy a aktuální stav“ vypracované pracovníky Generální prokuratury SR pod vedením JUDr. Evy Mišíkové se píše: „Důsledkem tzv. Havlovy amnestie bylo, že na svobodu se dostali i zločinci odsouzení za velmi závažnou ekonomickou a násilnou trestnou činnost. Přirozeným následkem bylo, že po propuštění rozhodující většina z nich pokračovala v kriminálních aktivitách i v rámci organizovaného zločinu…“

Svobody se předčasně dočkali všichni věznění mafiánští bossové a jejich nejbližší kumpáni. Na Slovensku např. budoucí nejkrvavější šéf mafie z Dunajské Stredy Pápay a jeho kumpán Rudolf Hodosi, ale např. také Milan Holáň, zvaný Gorila. V Čechách to byl celý zástup kamarádů superbosse Mrázka. Mimochodem, ten potom z veksláckých peněz údajně financoval úspěšnou kampaň Havlova Občanského fóra v prvních svobodných volbách. Naivitu revolucionářů doplňoval pragmatismus vyhozených aparátčíků i policistů. Finančně pomohly rozkradené tajné fondy komunistické strany, odborů, mládežnických organizací a tajných služeb.

Další absurditou bylo, že Havlovy politické spoluvězně odbyla jeho amnestie jen zkrácením trestů, což byl doslova výsměch a urážka. Zní to neuvěřitelně, ale je to tak – zločinci šli na svobodu a političtí zůstali sedět. Navíc zrušením statutu politických vězňů (vždyť jak by bylo možné za Havlova prezidentování připustit, že takoví jsou stále ve vězení?) zrušili i jejich oddělené cely a po Havlově amnestii se ocitli ve společných celách s těmi nejhoršími kriminálniky, kteří tam zůstali. Za všechny to po letech pro deník Pravda vyjádřil František Bednár, představitel Sdružení bývalých politických vězňů se sídlem v Popradu: „Ptali jsme se, oč jsme horší pro něžné revolucionáře v porovnání s takovými gaunery a násilníky, jako byl budoucí mafián Daniš, zvaný Tuti, kterým dali zelenou, za což se jim brzy i náležitě odvděčili.“

Tak dostala slovenská mafie nečekanou podporu od nejněžnějšího z něžných.

Jejich krvavé činy se dostaly na hlavní scénu vnímání vystrašené společnosti a dokonale tak zakryly to, co se i díky Havlovým tajným dohodám s komunisty dělo a dodnes děje v zákulisí. Nejstručněji to vyjádřil v roce 1999 kontroverzní maďarský politik a mnohonásobný předseda maďarské vlády Viktor Orbán: „V Maďarsku politický, hospodářský, společenský a kulturní život i po deseti letech od převratu stále ovládají komunistické kádry, které svou moc transformovaly na současné pozice a privilegia…“

Jako kdyby mluvil také o generálu Lorencovi. Ten žije v lukrativní čtvrti bratislavského Starého Města hned vedle bývalého dvojnásobného ministra financí Ivana Mikloše, bývalého ministra kultury Ivana Hudece a přes ulici sousedí s bývalým dvojnásobným předsedou vlády Mikulášem Dzurindou. Je dobře finančně zabezpečen, protože jeho firma ALFA VS chrání nechvalně známou finační skupinu Penta před sledováním, odposloucháváním a zabezpečuje také bezpečnost dat jejích počítačových sítí. Tribun Listopadové revoluce Anton Popovič k tomu řekl: „Generál StB je živým důkazem skutečnosti, že listopad 1989 je stále ještě nedotaženou záležitostí. Lorencovo působení jako poradce jistých finančních kruhů je výsměchem těm, kteří během komunistického režimu krutě trpěli.“

O klíčové postavě listopadových událostí generálu Lorencovi ještě uslyšíme. Nejdříve se však podívejme na to, jak se mafie po Havlově amnestii pokusila ovládnout Slovensko, a na její působení v Praze. Potom si představíme ty, kteří Slovensko ovládají doopravdy. Shodou okolností, obě skupiny spojuje slovo – Gorila.

GORILA – KRÁTKÝ ŽIVOT BOSSE

(Milan Holáň, 1962 – 1997)

Pokud si vůbec někdo někdy troufnul zeptat se Havla na jeho absurdní amnestii, odbyl to neověřitelným tvrzením, že měla „jen“ čtyřprocentní vliv na kriminalitu. No, děkuji pěkně. V roce 1989 byl počet registrovaných trestných činů jen na Slovensku skoro 46 000. Čtyři procenta (pokud bychom uvěřili Havlovi, ale Česká televize v roce 2010 uvedla, že amnestovaní se na kriminalitě v roce 1990 podíleli až devíti procenty) představují 1 840 trestných činů na Slovensku. V celém Československu to tedy i podle Havla mělo být více než 5 500 zbytečných traumat z majetkových, fyzických i psychických následků obětí zločinců puštených ze řetězu jako divá zvěř. Byť i jen jeden takový nadbytečný zločin je moc, je-li to díky rozněžněnému prezidentovi s ambicemi humanisty. Ve skutečnosti počet registrovaných trestných činů do roku 1993 vzrostl na Slovensku na více než 146 000, tedy od amnestie více než trojnásobně. Země se z této vlny kriminality už nikdy nevzpamatovala a pro mnoho občanů to byl první signál, co mohou čekat od vlády intelektuálů.

V případě mafiánských bossů jde navíc o opakované, dlouhodobé zločiny a traumata pro celou společnost za celá léta teroru a strachu. Protože zločinem nemusí být jen krádež a zabití, ale u mafie je v mnohem větší míře založen na terorizování okolí a parazitování na jiných vydíráním a výpalnictvím.

V lednu 1990 vyšel díky Havlově amnestii na svobodu také Milan Holáň, přezdívaný Gorila. Reportér Palo Rýpal našel Gorilova spoluvězně z těch dob, který o něm pro Plus 7 dní řekl: „S nikým se nestýkal, nerozmlouval a nebil. Už v té době byl bossem, a v base se také tak choval. Každý měsíc mu chodily zvenčí balíky. I za mřížemi si žil jinak než my, obyčejní muklové…“

Venkovský rváč bossem

Toto je příběh rváče na venkovských tancovačkách, který se ani zdaleka nemohl rovnat průkopníkům organizovaného zločinu v Bratislavě, Dunajské Stredě, Banské Bystrici nebo Košicích. Malé město, malý byznys, malý gangster. Ale zaujal tím, jak rekordně dlouho odolával atentátům a svou smrtí přivedl ke konci zločinecké dráhy i do té doby nepolapitelného kata slovenského podsvětí Lojzu Čističe.

Stejně jako mnozí Kysučané, také Milan Holáň hledal nejprve svou budoucnost v severomoravském „železném srdci republiky“, konkrétně v Třinci. Ale tam ho po vyučení čekala jen těžká dřina ve slévárnách. A jemu se víc líbily „čaje o páté“ (tak se za komunismu říkalo diskotékám), kde mohl ohromovat svou brutalitou. Zkoušel to i s amatérským boxem, ale více než férové soupeření s rovnocennými se mu líbily pěstní souboje, kde neměl mezi běžnými vrstevníky konkurenta. Brzy se kolem něj dala dohromady parta stejně mladých frajerů, kteří na sebe uměli upozornit jen tím, že tekla krev. Naopak, ti, kteří se s ním aspoň trochu znali, dokázali si jeho ochranu zabezpečit třeba lahví vína. Časem však dostal chuť na větší odměny. Přesunul se z venkovského prostředí do Žiliny, kde rychle získal navrch v diskotéce Junior a na jiných místech, kde se scházela mládež. Stále však byl jen surovým rváčem, který na svou hrubost brzy doplatil vězením. Díky Havlovi jen dočasným.

Už přes mrtvoly

Chlápkům jako Gorila začaly po roce 1989 zlaté časy. Oslabený stát své občany nedokázal chránit. Jenže Gorila přepálil začátek a v Žilině mu zakrátko začalo být horko. Stáhl se tedy načas do zahraničí. Když se vrátil, byl rozhodnutý, že se už natrvalo a definitivně usadí na nejvyšší příčce místního podsvětí. Šeptalo se o jeho aktivitách nejen na Kysucích.

V lednu 1997 jen padesát metrů od žilinské radnice zdemoloval výbuch tmavězelenou Felicii podnikatele Patrika Gromy před jeho nočním barem Centauri. Groma byl ale také majitelem bezpečnostní služby stejného jména. Kombinace nočního baru a bezpečnostní služby byla obvykle znakem vysocepostaveného příslušníka podsvětí. Žeby konkurence?

Před půlnocí 7. listopadu 1997 vybuchla nálož také pod VW Passat, ke kterému se blížil osmatřicetiletý Čečenec K. I. M. Právě vyšel s přítelkyní z biliardového klubu U Miša na ulici A. Rudnaye. Protože auto patřilo žilinskému Rastislavovi G., po kterém před třemi měsíci střílel neznámý pachatel, Čečenec byl opatrný. Nejprve na dálku otevřel dveře, potom se pro jistotu podíval i pod vozidlo. Uviděl tam krabici od bot, ze které trčely dráty. Okamžitě se otočil a táhl pryč i svou přítelkyni. Ušli jen pár kroků a někdo nástražný systém na dálku odpálil. Čečenec s přítelkyní vyvázli s lehčími zraněními, ale auto bylo dobré akorát tak do šrotu.

V Žilině bylo v těch dobách horko. Až tak, že obyvatelé Žiliny si raději o Gorilovi a jeho vyvádění už opravdu jen šeptali.

Koniec ukážky

Table of Contents

Obálka

Titulná strana

REVOLUCE LEHCE A RYCHLE

Čas plánů a příprav

Proč právě 17. listopad

Hledá se oběť

Deus ex machina

Zločinci na svobodě

GORILA – KRÁTKÝ ŽIVOT BOSSE

Venkovský rváč bossem

Už přes mrtvoly

Zázračné kočičí životy

Svědectví Holáňovy matky

Závěrečné dějství

Jak to bylo

PRVNÍ ZAŽIVA I VE SMRTI

JOZEF ROHÁČ ALIAS POTKAN, ANEB ČEPICE

„PRAHA JE NAŠA“

NEJKRVAVĚJŠÍ BYL JIH

MAFIE SE MĚNÍ

ZRODILA SE GORILA

REVOLUCE JAKO KŠEFT