OFF THE MAP

Copyright © Alastair Bonnett, 2014

Illustrations © Lauren Nassef

Translation © Jan Sládek, 2014

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2015

ISBN epub 978-80-7462-768-2

ISBN mobi 978-80-7462-781-1

.

Pro Helenu a Paula

Úvod

Pozoruhodná místa lidstvo fascinují od počátků oboru nazývaného geografie. V Eratosthenově spisu Geografika hypomnémata, pocházejícím z doby kolem přelomu třetího a druhého století před naším letopočtem, nacházíme zmínky o řadě „slavných“ měst a „velkolepých“ řek a sedmnáctisvazková Strabónova Geografika, kterou sepsal v prvních letech našeho letopočtu pro římské císařské správce, nabízí podrobný popis mnoha cest, měst a zajímavých míst. Osobně mám nejraději Strabónovo vyprávění o zlatých dolech v Indii, kde drahý kov podle jeho vlastních slov těží mravenci „velikostí takřka převyšující lišku“ vybavení „leopardí kůží“. Zájem o pozoruhodné příběhy ze vzdálených a exotických míst je typický pro celé dějiny, ale v současnosti dosáhla poptávka po zeměpisných kuriozitách zcela nových rozměrů.

Mým zamilovaným místem a současně důvodem, proč se zajímám o zvláštní a neobvyklé destinace, je Epping, typické londýnské předměstí. Narodil jsem se tady a strávil jsem tu celé mládí. Během cest některou z linek londýnského metra nebo po městském okruhu jsem často míval pocit, jako bych se pohyboval odnikud nikam. Projížděl jsem krajinou, která v minulosti nejspíš něco znamenala, pro konkrétní lidi jistě měla nezaměnitelný význam, ale postupně se proměnila, byla zredukována na tranzitní prostor, zónu „dočasnosti“, jíž se jen projíždí a která v lidech vyvolává nutkavou touhu po smysluplných místech.

Stačí se trochu rozhlédnout po našem moderním světě protkaném hustou sítí cest a okamžitě si uvědomíte, že lidstvo se během posledních sto let mimořádně zdokonalilo v ničení jedinečných míst, přičemž nová takřka nevytváří. Že tento pocit nemám jenom já, jasně dokládají tituly řady relativně nedávno vydaných knih, například Skutečná Anglie (Real England) od Paula Kingsnortha, Místa nemísta (Non-Places) od Marca Augého nebo Zeměpis bez místa (The Geography of Nowhere) od Jamese Kunstlera – všichni tito autoři zřejmě trpí stejnými obavami. Bojí se, že ničením jedinečných a nezaměnitelných lokalit ztrácíme něco velmi důležitého, odřezáváme se od vlastní minulosti, od svých kořenů. Jeden z nejvýznačnějších myslitelů současnosti, profesor filozofie na univerzitě Stony Brook, Edward Casey, mluví o „plíživém vpádu jednotvárnosti v celosvětovém měřítku“, jež člověka připravuje o jeho identitu a současně v něm vyvolává neodolatelný „hlad po nových neznámých místech, jež by uspokojila jeho touhu po různorodosti“. Casey se zároveň velmi skepticky staví k současnému intelektuálnímu trendu potlačujícímu význam místa, jež bylo v dřívějších dobách základem a přirozeným východiskem veškerého uvažování o světě a o roli člověka. Aristotelés tvrdil, že „místo je ze všeho nejdůležitější“, neboť člověku poskytuje pevné ukotvení a je základem řádu celého světa. Od Caseyho se dozvídáme, že místo mělo pro Aristotlela ještě další význam: poskytovalo mu „velkorysou ochranu“, a nejen jemu, spolu s ním také všem věcem, které se v něm nacházely. Pak ale začalo první monoteistické náboženství šířit univerzalistickou koncepci světa a této myšlenky se později ochotně chopili myslitelé osvícenství, pro něž se individuální, konkrétní místo stalo synonymem provincialismu, prozaickým protikladem abstraktních vizí velkého světa vnímaného jako nedělitelný celek. Většina současných intelektuálů a vědců se místem vůbec nezabývá; nejspíše se domnívají, že neposkytuje jejich obecně platným teoriím dostatek prostoru. Místo jako takové přišlo o svůj dřívější význam, bylo degradováno do podřadné role a odstraněno z centra pozornosti – z velké části vinou jeho poněkud namyšleného a patřičně abstraktního geografického konkurenta známého jako „prostor“. Koncepce prostoru působí moderně, a tudíž velmi přitažlivě; disponuje kvalitami, jež místo nedokáže současnému člověku nabídnout: evokuje představu volnosti a neomezeného cestování, láká iluzí prázdné krajiny plné tajuplných příslibů. Moderní společnost, posedlá pořádkem a racionalitou, vytvářením stále nových spojů a odstraňováním překážek, které se jí staví do cesty, se s „přeplněným a podivným“ místem vypořádala po svém: nahradila ho prostorem.

Casey ve své knize Osud místa (The Fate of Place) výstižně popisuje „pohrdlivý postoj k jedinečnosti místa“, k tomu, co jsme si zvykli označovat spojením genius loci. Jeho důsledky pociťujeme doslova na každém kroku, při pohledu z okna automobilu, cestou kolem řady ztracených míst, jež nemají v našem hypermobilním světě takřka žádný význam. Láska ke konkrétnímu místu je vnímána jako dávno překonaný cit, takřka jako něco zpátečnického. Jedním z hlavních měřítek aktivního a naplněného života je počet nalétaných kilometrů – pokud možno v desítkách tisíců – a většina geografů souhlasí s profesorem Massachusettského technologického institutu Williamem J. Mitchellem, podle něhož „se současné komunity stále intenzivněji setkávají v kyberprostoru a čím dál víc se vzdalují pevné zemi“. Není tedy divu, že pokud začnete uvažovat o jednom konkrétním místě, připadáte si tak trochu jako intelektuální vyděděnec. Přesto ale cítíte, že koncept vytěsňující místo vás intelektuálně ani emocionálně neuspokojuje. Neologismus sira Thomase Moora známý jako „utopie“ lze sice přeložit jako „nemísto“, což ale nic nemění na tom, že vyhlídka na svět bez konkrétních míst je naprostou antiutopií.

Proměnlivé místo je podstatou a nezbytným základem samotného lidství. Všichni společně patříme k druhu, který „místa“ odjakživa aktivně vytváří a současně je miluje. Věhlasný evoluční biolog Edward O. Wilson píše o vrozené a biologicky podmíněné lidské potřebě živých tvorů, kterou označuje jako „biofilii“. Tvrdí, že biofilie je pro lidstvo svého druhu pudem sebezáchovy, je naším spojením s okolním světem a současně nás propojuje jako složitě fungující komunitu. Já bych k tomu dodal, že existuje ještě další, neméně důležitý aspekt, zeměpisný ekvivalent biofilie, a to láska ke konkrétnímu místu, „topofilie“. Výraz topofilie poprvé použil americký zeměpisec čínského původu Yi-Fu Tuan, přibližně ve stejné době, kdy Wilson začal psát o biofilii. A právě topofilie je hlavním tématem této knihy.

Všechna popisovaná místa ale současně pojí ještě jedno téma, a tím je touha po úniku, která je v současnosti daleko běžnější a rozšířenější než kdykoli v minulosti. Neustále jsme zahlcováni lákavými obrázky fantastických prázdninových destinací a exotických zážitků, takže není divu, že pociťujeme stále větší nespokojenost s naším všedním každodenním životem. Systematické potlačování významu konkrétního místa a pocit, že zeměkoule je již natolik prozkoumaná, že neskrývá takřka žádná nová tajemství, v nás vyvolává potřebu hledat místa ležící tak říkajíc „mimo mapu“, místa, která by mohla uspokojit náš hlad po tajemstvích nebo nás alespoň nějak překvapit.

Když Herman Melville v Bílé velrybě popisuje vesnici Izmaelova domorodého spojence a přítele Kvíkvega, zdůrazňuje, že se nenachází na žádné ze známých map, což je podle něj vlastnost všech skutečných míst. Možná to působí trochu neobvykle a zvláštně, ale já osobně někde hluboko instinktivně cítím, že to dává smysl. Jde o výraz vrozené podezíravosti vůči převládající povrchní racionalitě lidstva. Člověk ovládl svět, postupně ho zmapoval a uspořádal, zbavil se dvojznačností a nejistoty a vše jasně a konkrétně pojmenoval – ale vnitřní nejistoty se nezbavil. Naopak. Dnes víc než kdy dříve žije s hluboce zakořeněným pocitem ztráty. Úsilí o dokonalost v nás vyvolává stesk po objevitelských dobách a současně sny o cestách za něčím novým, touhu po úniku. A to je také hlavní důvod, proč nás tak lákají nepojmenovaná nebo alespoň stranou ležící místa – tak odlišná od těch, kterými projíždíme. Jak je vidět, potřeba objevovat nemizí dokonce ani v dokonale zmapovaném světě; pouze získává novou podobu.

Jednu z výstřednějších forem průzkumu jsme s přáteli vyzkoušeli počátkem 90. let, věnujíce se čemusi, co jsme označovali jako psychogeografii. Společně jsme hledali neznámé zdroje energie – ztráceli jsme se na neznámých místech, kam jsme se úmyslně vydávali vybaveni „nesprávnými“ mapami popisujícími zcela jiné oblasti. Musím říct, že procházet se denním centrem v Gatesheadu s mapou berlínského metra člověku skutečně dost zamotá hlavu. Připadali jsme si při tom neskutečně zajímavě a odvážně, ale když o tom zpětně přemýšlím, naše snaha o „znovuobjevování“ známých míst působí ve své podstatě zcela přirozeně. Touhu opětovně ozřejmovat prostor, v němž žijeme, sdílíme se všemi lidmi.

Takže se vydejme na cestu – až na samotný konec světa nebo na druhou stranu ulice, tak daleko, jak potřebujeme, abychom unikli důvěrně známému prostředí a vymanili se z každodenní rutiny. Je jedno, zda objevíme místa krásná či ošklivá, děsivá či okouzlující: hlavně když budou nová a plná nečekaných překvapení. A pokud je nedokážeme najít, můžeme si je vytvořit, neboť nezapomínejme, že jsme tvorové svým myšlením a samotnou existencí pevně spojení s místem. Jsme lidé posedlí topofilií, jejichž touhu po nových místech nelze nikdy nasytit.

Společně se vydáme na neprozkoumaná místa, která najdete jen na několika málo mapách a v některých případech ani na jedné. Všechna jsou výjimečná a skutečná. Chystáte se číst o plovoucích ostrovech, mrtvých městech a utajených královstvích. Začneme panenskými místy, na něž jsme často narazili jen náhodou, a poté zamíříme k místům, která si lidé cíleně upravili pro své potřeby a podle svých představ. Nebude to snadná cesta, neboť takřka všechna místa, s nimiž se setkáme, jsou značně výstřední a těžko popsatelná. Pokud ale vydržíte, objevíte nový, nesmírně zajímavý svět. V žádném případě ale nečekejte nějakou bezproblémovou idylku, přehlídku rajských destinací. Skutečný topofil se nespokojí s pohledem na malebné vesničky. Dobře totiž ví, že ta nejúchvatnější místa téměř vždy vyvolávají řadu znepokojivých otázek a často patří k těm nejděsivějším a nejodpornějším. Současně bývají pomíjivá. Takřka s jistotou lze říct, že většina míst, která hodláme společně prozkoumat, bude za deset let vypadat zcela jinak a některá jednou provždy zmizí. Stejně jako se člověk nezřekne své přirozené biofilie pouze proto, že příroda je často děsivá a život pomíjivý, skutečný topofil nezavrhne hledání nových míst, protože nejsou půvabná a roztomilá jako čerstvě narozená koťata. Topofilie je nezvladatelná vášeň. Temná posedlost. Hluboce zakořeněná potřeba a neodolatelné nutkání.

Čtyřicet sedm míst, která se chystám popisovat, jsem vybral proto, že každé z nich ve mně – často zcela odlišným způsobem – vyvolávalo potřebu přemýšlet o podstatě místa jako takového a o všem, co jsem o něm do té doby věděl. Hlavním kritériem nebyla jejich atraktivita nebo neobvyklost; přednost dostala místa, která mě nějakým způsobem provokovala a mátla. Ačkoli jde o seznam zahrnující ty nejvýstřednější a nejvelkolepější projekty i docela skromná místa v mém rodném městě, všechna podle mého názoru nutí k přemítání a nově definují náš pohled na svět. Společně jej představují jako zajímavé místo stále nabízející dostatek prostoru k objevování a dobrodružným výpravám, bez ohledu na to, zda se vydáte tisíce kilometrů daleko nebo se pouze porozhlédnete po okolí.

Poznámka: Pokud to bylo možné, text jsem doplnil souřadnicemi z aplikace Google Earth, s jejichž pomocí můžete jednotlivá místa (alespoň přibližně) najít na mapě. Udané souřadnice vytváří jednotný celek, ale v žádném případě je nelze považovat za zcela přesné, už jenom proto, že aplikace Google Earth je při jednotlivých aktualizacích postupně upravuje a mění. U historických míst a míst v pohybu souřadnice chybí.

.

1.

Ztracená místa

Písečný ostrov

19˚ 12’ 44” j. š.; 159˚ 56’ 21” v. d.

Lidská identita úzce souvisí s místem, takže pokud některá z nich zmizí nebo se střídavě objevují a zase ztrácí, jsme znepokojeni. Ztracená místa skrývají tajemné příběhy minulosti a současně naznačují alternativní verze budoucnosti. Někdy je lidé úmyslně odstraní (Leningrad, Stará Mekka), jindy je prostě jen nepozorovaně odvane čas, nejsou využívána a zarostou plevelem (Arne, Krajina času) nebo se od základu změní a začnou sloužit novému účelu (New Moore, poušť Aralkum). A pak jsou místa jako třeba Písečný ostrov — Sandy Island —, která nikdy neexistovala.

Hledání neexistujících míst láká většinu objevitelů. V případě Písečného ostrova (velmi příhodně se mu také přezdívá Ostrov přízraků – poznámka překladatele) můžeme zmínit například relativně nedávnou výpravu z roku 2012, kdy australská výzkumná loď proplula oblastí 700 námořních mil východně od Queenslandu a její posádka zjistila, že se tam nenachází žádná pevnina. A to přesto, že oválný, asi 25 kilometrů dlouhý a zhruba 4,5 kilometru široký ostrov se od chvíle, kdy lidé začali brázdit moře, vyskytoval takřka na všech známých mapách.

Útesy a písečné ostrůvky zde jako první zahlédla posádka velrybářské lodě Velocity v roce 1876. O pár let později se o Písečném ostrově zmiňuje autor australského námořního manuálu. A ještě věrohodnějšího potvrzení své existence se ostrov dočkal v roce 1908, kdy se objevil dokonce na mapě Britského královského námořnictva. Kartograf jeho okraje vyznačil tečkovaně, čímž chtěl upozornit na možná nebezpečí pro proplouvající lodě a naznačit, že oblast je třeba důkladněji prozkoumat. O čtyři roky dříve, v roce 1904, v New York Times vyšel článek popisující cestu amerického křižníku Tacoma, jehož posádka měla za úkol ověřit existenci „stovek přeludů vydávaných za ostrovy“ v tak zvané „americké skupině“ ostrovů ležících mezi západním pobřežím Spojených států a Havají. To, že nejsou pouhým výmyslem, svým slovem dosvědčoval mimo jiné kapitán John DeGreaves, „vědecký poradce“ havajského krále Kamehamehy, jenž na jednom z ostrovů údajně pojedl ve společnosti slavné „španělské tanečnice“ a milenky krále Ludvíka I., Loly Montezové.

Bohužel se ukázalo, že ostrovy i samotný piknik v jistě žádoucí společnosti byly jen kapitánovým zbožným přáním. Autor článku v New York Times vysvětloval, jak je možné – pomineme-li různé smyšlené příběhy –, že jsou mapy oceánů stále plné podobných kartografických nesmyslů. Údajně stačí „dlouhá, světlá nažloutlá skvrna v dálce, kterou si námořníci spletou s mělčinou“ nebo „zčeřená hladina považovaná posádkou za podvodní útes“. A někdy se podle něj základem podobného mýtu může stát třeba jen velryba. V pustých částech oceánů, kde námořníci trpí nedostatkem spolehlivých informací a ty nově získané nemají jak jednoznačně vyvrátit či potvrdit, stačí jen náznak, chabý důkaz, jenž se snadno „dostane do map, kde bývá doplněn písmeny E. D. naznačujícími, že věc bude v budoucnu třeba řádně ověřit“.

Pevná země je pro námořníky majákem a zdrojem nadějí, takže se nelze divit, že se často chápou dokonce i přeludů. Ačkoliv byla existence Písečného ostrova jednoznačně popřena, neztratil se. Naopak. Byl zanesen na důvěryhodné a všeobecně uznávané mapě a stal se součástí světové topografie. Mýtus nezemřel. Žil dál po celé dvacáté století a přetrval dokonce i do století následujícího. Dostal se na mapy Národní zeměpisné společnosti a Times se proti tomu ani jednou neohradily; jeho novináři si toho nejspíš nevšimli. Ostrov dokonce zaznamenaly i satelity, z jejichž snímků se podle představ naprosté většiny lidé vytváří mapy aplikace Google Earth. Doktorka Maria Setonová, jež stála v čele zmíněného australského výzkumného týmu, novinářům potvrdila, že – ačkoli ostrov „existuje“ na mapě Google Earth –, když nad ním proplouvali, palubní přístroje zaznamenali hloubku celých čtrnácti set metrů: „Dívali jsme se skutečně dobře, ale žádný ostrov jsme neviděli. Hodně nás to překvapilo a současně nám to připadalo neskutečně bizarní.“

26. listopadu 2012 Písečný ostrov konečně zmizel i z mapy Google Earth a na jeho místě se objevila modrá barva typická pro oceány a moře. V současnosti zde najdete odkazy na desítky fotografií, které do aplikace nahráli nadšení milovníci map. Mnozí zjevně nedokázali odolat své bujné představivosti, takže na imaginární pevnině najdete bojující dinosaury, malebné uličky připomínající historická města i výstřední chrámy.

Z příběhu „zmizelého“ Písečného ostrova se svého času stala menší mediální senzace. Pokud ostrov skutečně neexistuje, jak si můžeme být jistí dalšími oblastmi zanesenými na mapách? Poté, co se místo ztratilo z map, mnozí si znovu jasně uvědomili, že naše vnímání světa stále do jisté míry ovlivňují mylné či neověřené zprávy tak říkajíc z druhé ruky. Měli jsme za to, že moderní mapy nabízí spolehlivý plastický pohled „božího oka“. Ale jak se ukázalo, dokonce ani mapy aplikace Google Earth nevyužívají výhradně jen satelitní snímky. Jejich tvůrci se spoléhají na řadu zdrojů, k nimž mimo jiné patří i dávno zastaralé mapy.

Už před rokem 2012 samozřejmě řada lidí věděla, že Písečný ostrov není tím, za co se vydává – tedy skutečným ostrovem. Měl ležet jen pár set kilometrů od francouzské zámořské správní korporace sui generis Nová Kaledonie, ale z francouzských map Île de Sable v tichosti zmizel a nebyl zakreslen ani na mapě Francouzské hydrografické společnosti z roku 1982. Stejně tak byste ho nenašli ani na sovětské mapě této oblasti z roku 1967, z čehož je jasně patrné, že různí kartografové využívají různé zdroje. Na druhé straně z toho ale v žádném případě nelze vyvodit, že by francouzští nebo sovětští tvůrci map byli soustavně lépe informováni. Na mapě nakladatelství Michelin z roku 2010 Île de Sable nechybí a zpráva popírající jeho existenci francouzskou veřejnost překvapila naprosto stejně jako ostatní svět. Když australská výzkumná loď s konečnou platností potvrdila, že na ostrov na udaném místě nenarazila, francouzský deník Le Figaro uveřejnil 3. prosince 2012 článek s titulkem „Le mystère de l‘île fantôme est résolu“.

Z mého pohledu však nejde o technický problém související s neprověřenými zeměpisnými údaji. Proč by mělo někoho zajímat či dokonce trápit, zda tisíce kilometrů od jeho domova existuje nebo neexistuje nějaký písečný ostrůvek, o kterém sotva kdy slyšel?

A přesto nás to zajímá. Žijeme totiž v době, kdy na jedné straně automaticky počítáme s tím, že svět, jenž nás obklopuje, je dokonale prozkoumán a dopodrobna popsán, ale současně toužíme po místech, jež by poskytla dostatečný prostor naší představivosti. Skrytá a zvláštní místa jsou semeništěm zeměpisných fantazií; útočištěm před stále dokonalejšími, byť naštěstí nikoli zcela vyčerpávajícími mapami, jež jsou výsledkem úsilí kartografů posledních dvou set let. To, že se v roce 1908 Písečný ostrov dostal na mapu Britského královského námořnictva, byla chyba, kterou rozhodně nelze považovat v té době za typickou. Námořní mocnosti devatenáctého a počátku dvacátého století soustavně vyhledávaly všemožné kartografické chyby a snažily se ověřovat či vyvracet zažité mýty. Například z tichomořské mapy Britského královského námořnictva tak v roce 1875 zmizelo hned 123 neexistujících ostrovů. V roce 1904 se v New York Times objevil článek, jehož autor zpochybnil existenci skupiny ostrovů jižně od Tasmánie známých jako Royal Company Islands. Nedlouho poté k nim vyplulo hned několik lodí a žádná z nich ostrovy nenašla, takže je kartografové, jako mnoho dalších předtím, vymazali z map. Americké lodě přispěly svým dílem k formování základních principů moderní doby: odstraňovat pochybnosti a rozšiřovat naše poznání, jež pomalu dosahuje univerzálních rozměrů. „Moderní lidé“ ale naštěstí nepostrádají kritické myšlení a dobře vědí, že za znalosti univerzálních rozměrů se platí. Z početné sbírky fotografií zaujímajících místo „ztraceného“ ostrova na mapách aplikace Google Earth je patrné, že se z něj stala základna fantastů, útočiště všech, kdo se snaží uniknout technologickému pokroku a „diktátu vševědoucnosti“.

Příběh Písečného ostrova rovněž inspiruje k hledání dalších neobjevených ostrovů, míst, o jejichž existenci dříve nikdo nepochyboval, ale nakonec je nikdo nemohl najít. Pokud byste se chtěli tímto směrem vydat, musím vás upozornit, že konkurence je skutečně velká. Mezi vydáním knihy Williama Babcocka Legendární ostrovy Atlantiku (Legendary Islands of the Atlantic; 1922) a nedávnými oceánografickými studiemi Henryho Stommela Ztracené ostrovy: Příběh ostrovů, které zmizely z námořních map (Lost Islands: The Story of Islands That Have Vanished from Nautical Charts) a Patricka Nunna Zmizelé ostrovy a skryté kontinenty Pacifiku (Vanished Islands and Hidden Continents of the Pacific) vyšla řada dalších prací popisujících neexistující ostrovy světových oceánů. V některých případech jde o populární publikace pojednávající o různých námořnických chybách, v minulosti tak častých. Autoři jako například Patrick Nunn kombinují popularizující a vědecký přístup. Nunn se zajímá mimo jiné o to, co všechno se můžeme z domorodých legend pacifických ostrovů dozvědět o tamějších obyvatelích a jejich životním prostředí. Dospívá k přesvědčení, že existenci některých „legendárních ostrovů“ je možné vysvětlit výškovými výkyvy hladiny oceánů nebo seizmickou aktivitou. A co víc: domnívá se, že tichomořské mýty a legendy zachycují dávné topografické změny. Podobně jako mýty a legendy v dalších částech světa, například ta nejznámější o Atlantidě.

Zájem o záhadná místa jako Písečný ostrov v poslední době prudce roste. Hlavním důvodem je prostá zvědavost a fakt, že podobných „omylů“ je čím dál méně: jen stěží se dá předpokládat, že by se kdy v budoucnu „ztratil“ nějaký další ostrov. Současně ale stále ještě zůstává dost „pohyblivých“ a potenciálně zpochybnitelných kartografických údajů – hranice států, výška a reliéf hor a říční toky –, které podněcují naši zvídavost a představivost. Lidé totiž nechtějí žít v dokonale prozkoumaném světě. Stále ještě se chtějí nechat překvapovat. Čím víc se naše informační zdroje zdokonalují, tím častěji hledáme a vytváříme nezmapovaná místa.

Koniec ukážky

Table of Contents

Titulná strana

1. Ztracená místa

Písečný ostrov

2. Skryté prostory a území

3. Země nikoho; Mezi hraničními stanovišti

4. Mrtvá města

5. Vyčleněné oblasti

6. Enklávy a odštěpené národy

7. Plovoucí ostrovy

8. Pomíjivá místa