Viliam Majda

EVANJELIUM

podľa mňa

Ukážka z elektronickej knihy

Citáty z Matúšovho evanjelia a z ostatných častí Biblie sú písané kurzívou.

Tučným písmom sú okrem východiska vyjadrené úvahy, týkajúce sa iba mňa.

Kniha pôvodne vznikala ako večerná meditácia, ako usporiadavanie vlastných myšlienok, ako dialóg s vlastným svedomím.

Slová označujúce Boha, píšem vždy s Kapitálkou.

Východisko:

Argumenty rozumu a skúsenosť ľudstva vedú k tomu, že okrem hmotného sveta je vysoko pravdepodobná existencia jednej, jedinečnej, úplne jednoduchej a nezmeniteľnej duchovnej Podstaty. Touto Podstatou je Niekto vecne a podstatne odlišný od hmoty; o sebe a zo seba najšťastnejší. Niekto neopísateľne nad všetkým, čo okrem Neho je alebo môže byť zachytené mysľou človeka. On stvoril hmotu aj vedomie, je nekonečný rozumom, vôľou a každou dokonalosťou. Všemohúci, nesmierny, večný, na Jeho úplné spoznanie potenciál ľudského IQ nepostačuje.

Boh.

Venujem svojej manželke. Stále viac si uvedomujem, čo pre mňa znamená.

Ďakujem kňazovi Jankovi Ďuricovi, SJ z Hriňovej, za príklad života naplneného vedou a vierou.

Vážený čitateľ,

poďme si spolu prečítať jednu časť knihy, o ktorej sa hovorí, že je najtlačenejšou a najčítanejšou na svete. Možno vieš, ale možno ani netušíš, že ide o Bibliu. Začal som Matúšovým evanjeliom.

Prečo práve tým?

Začína ním oficiálny zoznam kníh biblického Nového zákona. Bez Nového zákona by celá predchádzajúca časť Biblie mohla byť považovaná za niečo nedokončené, čomu chýba šťastný koniec, prípadne za niečo podobné starobylej egyptskej, indickej alebo čínskej literatúre. Chýbala by tomu pointa. Doteraz by totiž niektorí čakali na naplnenie sľubov napísaných pred tisícročiami. Ortodoxní Židia sú toho dôkazom. Lenže Nový zákon celú časť Biblie - napísanú pred Kristom - stavia do úplne inej polohy.

Posúď.

Začiatok Matúšovho evanjelia vyzerá nudne. Patrí však k celku.

Ježišovo narodenie a detstvo 1,1

Rodokmeň Ježiša Krista

1Rodokmeň Ježiša Krista, syna Dávidovho, syna Abrahámovho.

2Abrahám mal syna Izáka, Izák Jakuba, Jakub Júdu a jeho bratov, 3Júda Faresa a Zaru z Tamary. Fares mal syna Esroma, Esrom Arama. 4Aram mal syna Aminadaba, Aminadab Nasona, Nason Salmona, 5Salmon mal syna Bóza z Rachaby, Bóz Obeda z Rút, Obed Jeseho 6a Jese kráľa Dávida. Dávid mal syna Šalamúna z Uriášovej ženy. 7Šalamún mal syna Roboama, Roboam Abiáša, Abiáš Azu, 8Aza Jozafáta, Jozafát Jorama, Joram Oziáša. 9Oziáš mal syna Joatama, Joatam Achaza, Achaz Ezechiáša. 10Ezechiáš mal syna Manasesa, Manases Amona, Amon Joziáša, 11Joziáš Jechoniáša a jeho bratov za babylonského zajatia. 12Po odvlečení do Babylonu Jechoniáš mal syna Salatiela, Salatiel Zorobábela, 13Zorobábel Abiuda, Abiud Eliakima, Eliakim Azora, 14Azor mal syna Sadoka, Sadok Achima, Achim Eliuda, 15Eliud mal syna Eleazara, Eleazar Matana, Matan Jakuba, 16Jakub mal syna Jozefa, manžela Márie, z ktorej sa narodil Ježiš, nazývaný Mesiáš {Kristus}. 17Všetkých pokolení od Abraháma po Dávida bolo štrnásť, od Dávida po babylonské zajatie štrnásť a od babylonského zajatia po Krista štrnásť.

Takto nejako by mohol začínať životopis každého z nás. Keby sa nám chcelo a keby to bolo technicky také jednoduché, aj my, takmer každý z nás (aspoň v civilizovanej časti sveta, kde kňazi poctivo vedú kroniky pokrstených a nezničil ich doteraz požiar, povodeň, vojna alebo nejaké bláznivé rozhodnutie revolucionára alebo zadubeného kňaza) by sme mohli zostaviť svoj rodokmeň. A ktovie koľkí z nás by prišli na to, z akých významných predkov pochádzame. Alebo koľkí dnešní mocní by zistili bezvýznamnosť svojho rodu.

Takéto rodokmene nie sú nič nezvyčajné. Ak si zájdete do krajín s nižšou životnou úrovňou ale s vyššou úrovňou pokoja medzi obyčajnými ľuďmi (napríklad niektoré kúty Afriky), nájdete tam živé kroniky - starých ľudí, ktorí vám radi porozprávajú históriu svojho rodokmeňa niekoľko storočí dozadu. Sú to ľudia s výnimočnou pamäťou, ktorú si cibria pri táborovom ohni počúvaním týchto poznatkov od svojich predkov a ich opakovaním.

Veľkú časť vyššie uvedeného rodokmeňa tvoria králi. Izraelskí a židovskí králi. Viacerí z nich boli veľmi silnými osobnosťami. Ale mnohí boli slabochmi. Tretia časť rodokmeňa uvádza mená, ktoré ukazujú prechod Dávidovho potomstva zo slávy do úplného zabudnutia. Niektoré z posledných štrnástich mien sa nikde inde v Biblii nevyskytujú. Z najväčšej slávy k úplnej bezvýznamnosti. Napriek tejto bezvýznamnosti však stále smerovali k zvláštnej Osobe, ku ktorej fakticky smeruje celá Biblia.

Aj preto sa ďalšie vety Matúšovho evanjelia vymykajú prirodzeným kritériám.

Narodenie Ježiša Krista 1,18

18Ježiš Kristus sa narodil takto: Jeho matka Mária bola zasnúbená s Jozefom a prv ako sa zišli, ukázalo sa, že bola v požehnanom stave z Ducha Svätého. 19Jozef, jej manžel, bol spravodlivý človek a nechcel ju vystaviť potupe, ale chcel ju tajne prepustiť. 20Ako o tom uvažoval, zjavil sa mu vo sne Pánov anjel a povedal: „Jozef, syn Dávidov, neboj sa prijať Máriu, svoju manželku, lebo to, čo sa v nej počalo, je zo Svätého Ducha. 21Porodí syna a dáš mu meno Ježiš: lebo on vyslobodí svoj ľud z hriechov.“ 22To všetko sa stalo, aby sa splnilo, čo Pán povedal ústami proroka: 23„Hľa, panna počne a porodí syna a dajú mu meno Emanuel,“ čo v preklade znamená: Boh s nami. 24Keď sa Jozef prebudil, urobil, ako mu prikázal Pánov anjel, a prijal k sebe svoju manželku. 25A bez toho, že by s ňou obcoval, porodila syna. A dal mu meno Ježiš.

Mária čakala dieťa. S kým, to nikto nevedel. Matúš píše - počala z Ducha Svätého. Podľa Matúša Ježišovým otcom Jozef nebol. Preto navrhuje Márii tajný rozchod.

Vždy bol pre mňa prvým zarážajúcim momentom výraz - „tajne prepustiť“. Čo to vlastne znamená?

Bolo potrebné si raz večer (v roku 1992) sadnúť s perom v ruke k tomuto evanjeliu a začať uvažovať. Potajomky prepustiť - to by mohlo znamenať rozvod nejakým neoficiálnym spôsobom teda bez dokladov, bez zverejňovania a škandalizovania, alebo ako hovorili starí Židia, bez priepustného listu a udania príčiny. Asi Jozefa napadlo dohodnúť sa s Máriou a nechať ju žiť jej vlastný život tak, aby ľudia prišli čo najneskôr na to, že Jozef a Mária nežijú ani sexuálne a ani v spoločnej domácnosti. Chcel zrušiť všetky záväzky a zbaviť ju sľubov, ktoré Mária vo svadobnej zmluve prijala a ktoré evidentným požehnaným stavom, (o ktorom sa Jozef dozvedel priamo od nej,) porušila.

Podľa Matúša vo sne prichádza k Jozefovi anjel potvrdiť Máriino priznanie.

Veľmi sympaticky tu pôsobí Jozefovo gesto. Je spravodlivý (slovo spravodlivý je tučným, lebo k tejto vlastnosti mám ja osobne veľmi osobný vzťah) takým hlboko ľudským, na tú dobu nezvyklým spôsobom, že nechce spôsobiť Márii problémy. Podľa židovského zákona mohla byť za neveru ukameňovaná. V niektorých moslimských štátoch jestvuje kameňovanie cudzoložníc dodnes.

Ešte pred anjelovým príchodom, bez toho, že by Máriu ponížil verejným vyhlásením jej „nevery“, snaží sa potichu s Máriou dohodnúť a oslobodiť ju od záväzkov. Ako jej snúbenec a podľa židovských zákonov už takmer právoplatný manžel, mal právo dať ju ukameňovať. Mohol pochybovať o Márii, keď tvrdila, že k nej prišiel nejaký anjel a že odvtedy čaká dieťa bez zásahu človeka; ako uvádza evanjelista - “z Ducha Svätého“.

Predstavme si Jozefovu reakciu:

„Mária, ak máš rada iného, je to tvoja vec. Hovorila si mi pred zásnubami, že muža nepoznáš a ani nikdy nechceš poznať, že si sa zasvätila Bohu panenstvom. Ja som si ťa zobral aj s tvojim sľubom, myslel som si: Ako fajn, na ženbu chuť nemám a keď ma tí moji rodičia nútia, ožením sa, ale sex nebude Mária odo mňa žiadať. A bude aj vlk sýty, aj baran celý. Ty však čakáš dieťa! Čo s tým?“

Existuje jedna z hypotéz (u protestantov a ortodoxných), že Jozef mohol byť vdovec a nehľadal ani tak manželku ako skôr matku pre svoje deti z prvého manželstva.

Je fakt, že tieto skutočnosti nie sú takto napísané u Matúša. Je tam napísané iba to, že až do pôrodu s ňou nemal sex. Názor o Jozefovi - vdovcovi - nie je môj názor. Vyššie uvedenú Jozefovu úvahu považujte za autorskú licenciu. Možno to však brať aj ako čítanie z kontextu, čítanie medzi riadkami, čítanie, vychádzajúce z poznatkov o vtedajšom spôsobe života a myslenia starých Židov. Z kontextu možno vytušiť, že nielen Mária ale aj Jozef mohol urobiť rozhodnutie o celibáte. Bol na to stavaný. Bol spravodlivý.

A nie je to iba čítanie medzi riadkami. Mária bola od začiatkov Cirkvi uctievaná viac ako mučeníci. Dôkazy poskytuje história. Stručne sú opísané v kapitole 12, 46. Hlavným oporným bodom pre tvrdenie katolíkov a ortodoxných, že Mária a Jozef žili bez sexu, je začiatok Lukášovho evanjelia. V kapitole 1, vo vetách 26 až 35 je opísaná zvláštna situácia. Lukáš píše o posolstve anjela pre Máriu, ktorá podľa evanjelistu už bola zasnúbená s Jozefom. Anjel jej ponúkol úlohu od Boha - porodiť Židmi očakávaného Mesiáša. Ona, hoci zasnúbená - čo logicky znamená, že by mala po svadbe žiť s manželom aj sexuálne - sa pýta úplne čudne: „Ako sa to stane, veď ja muža nepoznám?“ (Lk 1, 34). Ak žena - rozhodnutá vydať sa - položí otázku, ako možno počať bez sexu, čo to asi znamená? Dáva to jedinú možnú a logickú odpoveď. Ona sex v manželstve neplánuje! A Jozef o tomto rozhodnutí žiť bez sexu musel vedieť. Pri zásnubách toto rozhodnutie akceptoval.

Jozef urobil skutočne hrdinské gesto. Ale história na jeho dar, ktorý dal Márii tým, že akceptoval jej rozhodnutie pre celibát, zabudla. Až do súčasnosti. Dnešné kresťanstvo znovu začína doceňovať Jozefov život popri Ježišovi. Jozef sa dostal už aj do ružencovej modlitby k Márii, ku ktorej od začiatku patril.

(Biblia je v používaní niektorých slov zdanlivo skúpa, ale znalci aramejčiny či gréčtiny vedia, že keď sa v Biblii použije o niekom slovo „spravodlivý“, tak to znamená mimoriadne vysoké morálne hodnotenie daného človeka.) Keď sa Jozef dozvie o požehnanom stave, navrhuje Márii, aby odišla niekde do ústrania, potichu porodila a vychovala dieťa, že on naň bude prispievať a nikdy jej neurobí škandál. Navrhuje, že pred ľuďmi budú chvíľu hrať úlohu manželov. Mária dôveruje Bohu a čaká. Boh posiela anjela a ten potvrdzuje Jozefovi - spravodlivému, správnemu mužovi, - že Mária neklame, že Boh od neho chce, aby bol pred ľuďmi Ježišov otec.

Je logické, že takýto človek, spravodlivý, ovládajúci sa, neženúci sa za sexom (čo bolo v minulosti určite jednoduchšie), - navyše po osobnom stretnutí s poslom od Boha (aj keď len vo sne) - prijíma Máriu ako mimoriadnu bytosť, ktorú teraz nemôže brať ako milenku. Keď ju nechcel za milenku pred „snom“, tým skôr nebude mať odvahu žiadať sex od Márie po takom zvláštnom sne.

Po „sne“ ju prijíma ako Bohom zverenú, aby pred ľuďmi bol jej manželom; a Ježišovi aby nahradil otca. Ešte raz pripomínam kapitolu 12,46.

Túto úvahu podporujú niektoré poznatky zo života starých Židov.

1. Snúbenecký stav - to bol u Židov prakticky manželský, zmluvný vzťah, trvajúci približne jeden rok, pri ktorom snúbenci žili ešte v rodičovských domoch. Nebolo ho možné len tak jednoducho zrušiť. Preto sa Jozef musel po zistení tehotnosti zaoberať právnou úpravou svojich vzťahov k Márii.

2. V minulosti hrala poslušnosť voči rodičom nepredstaviteľne veľkú rolu. Hlavne pre nás, bezbrehou slobodou, bez úcty k autorite vychovaných Európanov. Rodičia vybrali synovi nevestu a mladí nesmeli oponovať. Že pri výbere životného partnera hrali úlohu hlavne majetky, o tom netreba ani trošku pochybovať. Preto boli Jozef a Mária s najväčšou pravdepodobnosťou vybratí svojimi príbuznými, aj keď nemali záujem o manželský zväzok. Rodičia určili a basta.

Dva razy tu bol spomenutý kontakt s nadprirodzenými bytosťami vo sne. Matúš takýchto zásahov spomenie ešte niekoľko. Zaujímavé je, ako aktéri evanjelia týmto snom veria. Akoby to ani neboli sny, ale realita. V Lukášovom evanjeliu sa všetok takýto styk odohráva v realite, nie vo sne. Matúš asi nechce opis udalostí príliš uzázračňovať. Z ďalších textov však vidieť, že tento kontrast medzi evanjelistami nie je dôkazom proti pravosti evanjelií.

Kapitola 2 2,1

Návšteva mágov

1Keď sa Ježiš narodil v judskom Betleheme za čias kráľa Herodesa, tu prišli mágovia od východu do Jeruzalema 2a pýtali sa: „Kde je ten novonarodený židovský kráľ? Videli sme totiž vychádzať jeho hviezdu na Východe a prišli sme sa mu pokloniť.“ 3Keď to počul Herodes, rozrušil sa a celý Jeruzalem s ním. 4Zhromaždil všetkých veľkňazov a zákonníkov ľudu a dozvedal sa od nich, kde sa má narodiť Mesiáš. 5Oni mu odpovedali: „V judskom Betleheme, lebo tak píše prorok: 6A ty Betlehem v judskej krajine, nijako nie si menší medzi poprednými mestami Judska, lebo z teba vyjde vojvoda. ktorý bude spravovať môj národ Izrael.“ 7Nato Herodes tajne povolal mágov a dôkladne sa ich povypytoval, kedy sa im zjavila hviezda. 8Potom ich poslal do Betlehema so slovami: „Choďte a dôkladne sa vypýtajte na dieťa. Keď ho nájdete, oznámte mi, aby som sa mu aj ja šiel pokloniť.“ 9Oni vypočuli kráľa a odišli. A hviezda, ktorú videli na Východe vychádzať, išla pred nimi, až sa zastavila nad miestom, kde bolo dieťa. 10Keď uzreli hviezdu, veľmi sa zaradovali. 11Vošli do domu, uvideli dieťa s Máriou, jeho matkou, vrhli sa na tváre a klaňali sa mu. Potom otvorili svoje pokladnice a dali mu dary: zlato, kadidlo a myrhu. 12A keď vo sne dostali pokyn, aby sa nevracali k Herodesovi, inou cestou sa vrátili do svojej krajiny.

Traja mágovia, (trojka sa odvodzuje od počtu darov) mudrci, ľudia, ktorí sledovaním prírody zistili, že v ich dobe sa udialo niečo nezvyčajné. Nebolo to iba neobvyklé zoskupenie planét. Nezvyčajné bolo ich poznanie, že tá hviezda je hviezda nového židovského kráľa. Evidentne museli veľmi dobre poznať učenie Židov. Za prírodou, ktorú skúmali, videli viac, tušili Boha a niečo v tomto tušení im potvrdila aj židovská viera. Zohnali si biblické knihy, ale nepochopili všetky proroctvá. Preto sa v hlavnom meste pýtali, ako ďalej. Znalci zákona vedeli podľa Biblie určiť, kde sa má Mesiáš narodiť. V ... Betleheme - lebo tak píše prorok. Bol to prorok Micheáš, žijúci niekoľko storočí pred Kristom.

Herodes mal fantastickú možnosť hovoriť osobne s mudrcmi. Vypytoval sa ich na okolnosti zjavenia hviezdy. Mocní tohto sveta vždy majú možnosť počuť novinky, nápady, nové myšlienky ako prví. Mocní tohto sveta rozhodujú ďalej o ich využití, o tom, čo bude s ich autormi. Obyčajní ľudia väčšinou vôbec netušia, čo sa deje v zákulisí. Pritom obyčajní ľudia tiež majú právo vedieť o nových veciach. A mocní využívajú možnosť vedieť o veciach ako prví často desivo. Aj Herodes.

Aj ja by som sa mal mudrcov stále vypytovať na všetko, čo súvisí s príchodom nového Kráľa na zem. Na všetko, čo by vedeli o Ňom povedať. Na to, ako k takým poznatkom prišli. A boli to poznatky veľmi hlboké, veď ich vierou neotriasli ani zistené fakty. Obyčajné, bezmocné dieťa, ani nie dvojročné. Chudobní rodičia. Napriek tomu verili ďalej - padli pred ním na zem a klaňali sa mu.

Tento obraz - klaňanie sa vzdelaných ľudí pred malým chudobným dieťaťom - symbolizuje jednu hlbokú myšlienku.

Čomu veríme, pred tým padáme na zem. Každý. Aj ja!

Verím svojej predstave spravodlivosti, klaniam sa svojej predstave spravodlivosti a vybuchujem priam nepríčetne, keď mám dojem, že moja predstava spravodlivosti je nepochopená. Dnes som vybuchol dva razy, dva razy som sa poklonil svojej predstave spravodlivosti a nie Bohu!

Útek do Egypta a zavraždenie neviniatok 2,13

13Po ich odchode sa naraz vo sne zjavil Jozefovi anjel Pánov a povedal: „Vstaň, vezmi dieťa a jeho matku, uteč do Egypta a zostaň tam, kým ti nepoviem, lebo Herodes bude hľadať dieťa, aby ho zmárnil.“ 14On vstal, vzal dieťa a jeho matku v noci a odišiel do Egypta. 15Tam zostal až do Herodesovej smrti, aby sa splnilo, čo riekol Pán ústami proroka: „Z Egypta som povolal svojho syna.“

Jozef dostal napomenutie „vo sne“, aby ušiel s dieťaťom do Egypta.

Mohol si povedať: „Čo sa mám čo túlať po cudzine ako vyhnanec kvôli nejakému decku? Ktovie ako to s tým jeho božím pôvodom vlastne je. A vôbec, vyspime sa, ráno je múdrejšie večera.“

Ale Jozef, hoci nejde o neho, urobí svojmu Synovi a jeho matke službu lásky.

Ja na rozdiel od Jozefa si hovorím „A prečo by som mal slúžiť vlastným deťom a rodine?“ A hľadím na svoje vlastné záujmy. Niet vo mne lásky. Je vo mne len roztrpčený pocit krivdy z toho, že nemám vrátené všetko, čo som požičal. Na to je len jeden liek. Nekalkulovať. Učiť sa praktizovať lásku, ktorú ukazuje Boh. A ak sa Boh zdá byť vzdialený, tak napodobňovať spravodlivého Jozefa.

Jozef hneď po napomenutí vstal a konal. Nestrácal ani minútu.

2,16

16Keď Herodes videl, že ho mágovia oklamali, veľmi sa rozhneval a dal povraždiť všetkých chlapcov v Betleheme a na jeho okolí od dvoch rokov nadol, podľa času, o ktorom sa dôkladne prezvedel od mágov. 17Vtedy sa splnilo, čo povedal prorok Jeremiáš: 18V Ráme bolo počuť hlas, nárek a veľké kvílenie: Ráchel oplakáva svoje deti a nechce sa dať potešiť, lebo ich niet.

Hoci Herodes žiadal od mágov, aby sa vrátili a všetko o dieťati vyrozprávali, Boh ich od tohto úmyslu odhovára. Možno povedať, že ich navádza klamať Herodesovi. Oni teda oklamú Herodesa, nevrátia sa a tak zachránia dieťaťu život.

Žeby si aj Boh pomáhal tým, že navádza ľudí, aby nedodržali sľuby? No, už je to tak. Ale pozor! Dodržať sľub v tomto prípade znamená podieľať sa na zločine, povedané nemoderne - na hriechu. Keby sa boli vrátili a všetko vyrozprávali Herodesovi, boli by spoluvinníkmi na vražde malého dieťaťa. Keď Herodesa neinformovali, zahynulo síce viac detí, ale na tom už mudrci vinu nenesú.

Je tu však otázka - „Prečo Boh dopustil a dopúšťa utrpenie nevinných?

Odpoveď na túto otázku na tomto svete možno ani neexistuje. Dá sa síce sformulovať, ale význam tej odpovede v reálnej situácii často neprijme ani ten, kto dosiahol značnú úroveň teologického poznania a skúseností.

Teóriu relativity nemožno pochopiť bez hlbokej znalosti fyziky a matematiky. Zmysel utrpenia nemožno pochopiť bez hlbokej znalosti teológie. Medzi teóriou relativity a problémom zmyslu utrpenia je však jeden podstatný rozdiel. Na pochopenie teórie relativity stačí ľudský rozum. Na zvládnutie problému utrpenia cudzieho alebo vlastného, treba ešte okrem ľudského rozumu zapojiť aj ľudskú vôľu. A v tom je základné východisko pri riešení otázky zmyslu utrpenia.

Táto kniha je aj hľadaním odpovede na problém utrpenia. Verím, že po jej prečítaní bude mnoho čitateľov schopných odpoveď na otázku o zmysle utrpenia sformulovať sami. Ak sa aj rozhodnú neveriť, určite nebudú dávať veriacim otázku:

„Ty, počúvaj, ako mi vysvetlíš, že Boh - taký dobrý a spravodlivý - dopustí na svete toľko utrpenia a nespravodlivosti?“

Takže: „Prečo Boh dopustil utrpenie nevinných detí v Betleheme?“ Neurazte sa, ale všetci sme vinní. V skutočnosti ľudská prirodzenosť je pokazená. Alebo presnejší výraz „ľudská prirodzenosť nefunguje tak dobre ako fungovala, keď bola stvorená.“

Na rozdiel od Rousseaua tvrdím, že človek nie je od prírody dobrý. Tým nehovorím, že je od prírody zlý. Je v ňom veľa dobrých vlastností. Má však jedno obmedzenie - pokazenú ľudskú prirodzenosť (rozum a vôľu) - teda nástroje duše. Dušou sa odlišuje od ostatných živých a neživých súcien na tomto svete. O duši bude reč neskôr. Zatiaľ iba toľko, že existencia duše je fakt. Je to fakt, s ktorým dnes pracuje každá antropologická veda.

(Niektorí vedci odmietajú existenciu duše. Zdá sa im, že všetko, čo robí človeka človekom, sa dá vysvetliť materiálne. Doteraz však neprišli ani s jediným kvantifikovateľným dôkazom, ktorý by potvrdil aspoň náznak materiálneho pôvodu vedomia -ja- u človeka. Môžeme čakať, či náhodou niečo predsa len neobjavia, ale máme aj druhú možnosť. Skúsiť to s Bibliou.)

Nástrojmi duše sú rozum a vôľa, teda schopnosť jasne, rozumne uvažovať a vytrvalo chcieť konať rozumné veci - a tie sú pokazené. Nefungujú naplno. Dôkaz?

Pozrite okolo seba. Koľko Vašich spolužiakov zo základnej školy dostalo to isté vzdelanie ako Vy a predsa sú dnes vzdelanejší než Vy. A koľko ich je na tom horšie ako Vy. To isté vzdelanie ako Vy, od toho istého učiteľa a predsa - nevedia ani toľko, čo Vy.

A to nevravím o vôli. Keby som ju mal takú silnú, ako ju chcem mať! Ako niektorí dokážu v niečom zabojovať a dosiahnu to. A v inom, čuduj sa svete, nie sú schopní urobiť ani minimálny pokrok. To ani zďaleka nevystihuje úplnú podstatu poškodenia ľudskej prirodzenosti. To len pre názornosť.

Táto prirodzenosť nebola vždy pokazená. Pôvodne bola dobrá. K jej deformácii došlo v určitom období vývoja človeka. Biblia to opisuje rečou, ktorej rozumeli pred asi 3500 rokmi Hebreji, na začiatku prvej Mojžišovej knihy Genezis, 3. kapitola, 6. veta „ (v ďalšom Gen 3,6): „A videla žena, že strom je na jedenie chutný, na pohľad krásny a na poznanie vábivý, nuž vzala z jeho ovocia a jedla, (napriek usmerneniu Boha), dala aj svojmu mužovi, čo bol s ňou a on tiež jedol.

Pre arogantných posmeškárov (a takí sú aj medzi veriacimi) smiešne (ako možno zhrešiť zjedením jedného jablka?), ale pre starých Židov a tých, čo za symbolickou rečou spred štyroch tisícročí vidia ďalej, je to jasné. Boh nechcel, aby prví ľudia poznali rozdiel medzi dobrom a zlom. Mali poznať len dobro. Oni však chceli poznať aj ten rozdiel. Boli ako tí, ktorých dnes láka droga. Pre príliš mnoho ľudí za prvou dávkou nasleduje ďalšia a ďalšia až do úplného a skorého zániku. Je logické, že tak, ako dnes notorický alkoholik geneticky zaťaží svoje potomstvo, tak aj Prví ľudia geneticky poznačili svoje potomstvo poznaním zla a jeho príťažlivosti. A to je ten moment, kedy sa dobrá ľudská prirodzenosť pokazila. Staromódne povedané - dedičný hriech je genetická gravitácia k zlu. Ako hovorí svätý Pavol: „Viem, čo je zlé, nechcem to robiť, a predsa to robím.“ (Voľný citát Rim 7, 18-23). Mimochodom, gravitácia je neskutočná sila. Ohne aj svetlo. Fyzici o tom niečo vedia.

Aj malé dieťa má dedičný hriech. Má krásne vlastnosti, ale je aj v gravitačnom poli zla. Podlieha gravitácii k zlu. Prvým zhrnutím týchto úvah by mohla byť dedukcia - keď teda Boh dopúšťa zlo a utrpenie, buď je nespravodlivý, a teda nie je (lebo Bohom môže byť len to, čo je absolútne spravodlivé, ako uvidíme neskôr), alebo má pre nás pripravené niečo neporovnateľne, nekonečne lepšie - lepšie než najoddanejšia láska na tejto zemi, lepšie než akýkoľvek silný zážitok. Lepšie než orgazmus či eufória z drogy.

Preto sa nesťažuj na utrpenie (netvrdím, že proti nemu netreba bojovať), na nepochopenie, na nespravodlivosť, na málo peňazí, na svoje zlé vlohy. Ak miluješ, utrpenie ťa premení! Pane, daj mi silu k silenciu. Radšej nepovedať ani slovo než vybuchnúť. Vybuchujem hlavne v rodine. Beriem všetko, čo mi manželka povie, ako osobnú urážku. Pestujem si v sebe pocity trpiteľa.

Návrat z Egypta a usadenie sa v Nazarete 2,19

19Po Herodesovej smrti sa Pánov anjel zjavil vo sne Jozefovi v Egypte 20a povedal mu: „Vstaň, vezmi so sebou dieťa a jeho matku a choď do izraelskej krajiny. Tí, čo striehli na život dieťaťa, už pomreli.“ 21On vstal, vzal dieťa i jeho matku a vrátil sa do izraelskej krajiny. 22Ale keď sa dopočul, že v Judsku kraľuje Archelaus namiesto svojho otca Herodesa, bál sa ta ísť. Varovaný vo sne, odobral sa do Galilejského kraja. 23Keď ta prišiel, usadil sa v meste, ktoré sa volá Nazaret, aby sa splnilo, čo predpovedali proroci: „Budú ho volať Nazaretský.“

Jozef s Máriou žili podľa Lukáša v Nazarete, kým neprišlo sčítanie ľudu. Potom pobudli necelé dva roky v Betleheme, pokiaľ trvalo sčítanie a istý čas po jeho skončení. Teda museli mať v Betleheme nejaký majetok a živnosť, z ktorej počas pobytu v Betleheme žili. Keď sa po smrti Herodesa Jozef rozhodoval, kde sa vráti, pozdával sa mu aj Betlehem. Zrejme sa tam počas sčítania nemali zle. A bývali asi v riadnom dome (Mt 2, 11), aspoň dosť riadnom na betlehemské pomery.

Obyčajná židovská rodina. Otec remeselník, možno s kúskom poľa, pracovitý a šporovlivý. Matka to isté. Zbytočne nepremárnili, aj rozdávali ešte chudobnejším a zrejme len takto im ubúdalo z mierneho nadbytku. Narodenie v maštali bolo zrejme zapríčinené príchodom do Betlehema v nočných hodinách a v čase, keď bol Betlehem preťažený náporom ľudí, prichádzajúcich na sčítanie. Z Betlehema to bolo len na skok do Jeruzalema a určite aj lacnejšie než v Jeruzaleme, teda ideálna zastávka pre pocestných smerom do Jeruzalema. Betlehemčania boli nervózni z náporu davu, Jozef s Máriou zrejme neboli v Betleheme známi tamojšiemu príbuzenstvu a keďže na Máriu prišli pôrodné bolesti, Jozef musel konať. Namiesto dokazovania „kto som - čo som“ zohnal teplý maštaľný kút, pôrodnú babicu a zabezpečil všetko pre hladký priebeh pôrodu. Potom, na druhý deň bolo dosť času zháňať riadny príbytok pre svoju kompletnú rodinu.

Výzva - napodobňovať chladnokrvné, zbytočných citov a ilúzií zbavené rozhodovanie v hraničných situáciách. To jediné svedčí mužovi. Počúvať Boží hlas a ísť za ním, aj keď je to ťažké a nepochopiteľné, to je poučenie z Jozefovho rozhodnutia ísť do Nazareta.

Kapitola 3

Kázeň Jána Krstiteľa, vyhlásenie nebeského kráľovstva 3,1

1V tých dňoch vystúpil Ján Krstiteľ a kázal na Judskej púšti: 2„Robte pokánie, lebo sa priblížilo nebeské kráľovstvo.“ 3Toto je totiž ten, o ktorom povedal prorok Izaiáš: „Hlas volajúceho na púšti: Pripravte cestu Pánovi, vyrovnajte mu chodníky!“ 4Tento Ján nosil odev z ťavej srsti, cez boky prepásaný koženým opaskom. Živil sa kobylkami a lesným medom. 5Vtedy prichádzal k nemu Jeruzalem a celé Judsko i celé okolie Jordána. 6Vyznávali svoje hriechy a dávali sa mu krstiť v rieke Jordán. 7Keď videl, že aj mnohí farizeji a saduceji prichádzajú k nemu na krst, povedal im: „Hadie plemeno, kto vám ukázal, ako uniknúť budúcemu hnevu? 8Prinášajte teda ovocie hodné pokánia! 9Nenazdávajte sa, že si môžete povedať: Naším otcom je Abrahám! Lebo vravím vám: Boh môže Abrahámovi vzbudiť deti aj z týchto kameňov. 10Sekera je už priložená ku koreňu stromov. Každý strom, ktorý neprináša dobré ovocie, vytnú a hodia do ohňa. 11Ja vás krstím vodou na pokánie, ale ten, čo príde po mne, je mocnejší, ako som ja. Ja nie som hoden nosiť mu obuv. On vás bude krstiť Svätým Duchom a ohňom. 12V ruke má vejačku, vyčistí si humno, pšenicu si zhromaždí do sýpky, ale plevy spáli v neuhasiteľnom ohni.“

Ján Krstiteľ vyzýva ľudí k pokániu, k prinášaniu ovocia z pokánia. Varuje pred príchodom toho, ktorý krstí ohňom a Duchom Svätým. Ten, ktorý príde, bude veľmi prísny. Prísny nie pohľadom, gestami, sršaním zlosti či povahou. Prísny požiadavkami.

Nie sankciami. Sankciou si budem ja sám. Prísnosť nového Kráľa (v istom zmysle žiarlivosť) je v tom, že sa nemieni s nikým a ničím o človeka deliť, chce ho celého a iba pre Seba. Avšak bez donútenia. Slobodne. Vedome. Dobrovoľne. Na revanš bude ponúkať Seba ako sladké bremeno a príjemné jarmo. Bude vravieť, že kto Ho miluje, k tomu príde so svojim Otcom a budú u neho prebývať. Bude núkať Svoju lásku. Viac dať nevie a nemôže. Nebude núkať postavenie, peniaze, rozkoše. Bude tvrdiť, že to všetko je nič oproti Jeho láske vo večnosti (a pre veriaceho i tu na zemi). Bude žiadať jediné: Vždy vo všetkom pamätaj - JA SOM PÁN, TVOJ BOH.

Ale to všetko ešte Ján Krstiteľ nevie. On vie, poučený Duchom, že plevy budú spálené v neuhasiteľnom ohni. On vie, že krátkodobá ľútosť farizejov a saducejov síce na chvíľu pomáha očistiť sa, ale vie i to, že slabosť v nich zostáva a nie bez ich viny. Preto ich pokánie prijíma, ale varuje ich, ak obrátenie bude neúprimné, krátkodobé a bez ovocia. Varuje i mňa. Aj mne ľútosť stačí iba na krátky čas. Ak nebude ovocie ľútosti, tak platí, že sekera je už priložená na kmeň.

Na tomto mieste som sa prvý raz zastavil a obzrel dozadu na napísané. Zrak mi padol na vetu (Mt 1, 21) - lebo On vyslobodí svoj ľud od hriechov.

Ako možno vyslobodiť od hriechov?

Najprv si človek musí hriech priznať. Kto si myslí, že je bez hriechu, alebo že hriech neexistuje, ten ani nečaká a ani sa nedočká oslobodenia.

Čo je vlastne hriech?

Hriech je zlo. Čo je zlo - to bude vysvetlené na strane v kapitole 5,10. Zatiaľ iba toľko: Hriech je vedomé a slobodné potupovanie (nerešpektovanie) dôstojnosti osoby. Osobou je každý človek od momentu počatia; a Boh. Neuvádzam anjelov, pretože mám pocit, že proti nim nikto v princípe nevystupuje potupne. Asi najmä kvôli tomu, že ich existenciu ľudia berú ako fikciu. Iná skupina ľudí ich považuje za bytosti konajúce iba podľa príkazov Boha a teda akoby bez osobnej slobody. Je to chybný pohľad, lebo anjeli sú tiež osoby a konajú úplne slobodne. Niektorí z nich konajú slobodne a vedome zlo, teda proti Bohu. Presne povedané proti Božiemu stvoreniu.

A čo je sloboda?

Definícia slobody podľa dieťaťa - keď si robím to, čo chcem.

Zoberme si príklad. Šťastná rodina, otec, mama, deti. Jeden z manželských partnerov (úplne jedno ktorý), vo svojom mimo-rodinnom živote narazí na príslušníka iného pohlavia a čo čert nechce - padnú si do oka. Najprv vzájomné sympatie, úsmevy, stretnutia krátke, potom dlhšie a nakoniec vzájomná zamilovanosť. Náš manželský partner (nazvime ho P) je na križovatke. Ísť za láskou, ktorá sa rysuje mimo manželstva („Som slobodný, môžem si robiť, čo chcem!“), alebo potlačiť pod dojmom zodpovednosti za pôvodnú rodinu svoju osobnú slobodu a ostať verný zákonitému partnerovi a rodine?

P sa rozhodne pre prvú alternatívu. Rozbije sa mu rodina, má problémy. Delenie majetku a detí, nenávisť toho partnera, ktorý zostal verný. Problémy s výchovou detí. Odsúdenie zo strany spoločných priateľov a príbuzných. Je logické, že k problémom došlo v dôsledku slobodného rozhodnutia P. Jeho však taký život trápi, nechcel ho. P neporušoval manželskú vernosť slobodne. Otročil čomusi objektívne zlému.

Boh však chce od P vernosť, aby neboli problémy. Boh chce slobodné rozhodnutie pre vernosť, teda dobro. Dokonca aj P chce dobro. Rozbitá rodina však nie je dobro ale zlo. Nikto však zlo dobrovoľne nechce. Napriek tomu P dosiahol zlo - nie dobro.

Hoci P chcel svoje dobro, svojim konaním dosiahol objektívne zlo, ktoré nechcel. Zdôrazňujem „objektívne zlo“. Subjektívne môže mať P pocit dobra. Ale skúsenosť nás učí, že u mnohých príde čas vytriezvenia a už nebudú pociťovať ani to subjektívne dobro.

Ktorá sloboda je skutočnejšia a autentickejšia? Tá, ktorej následky pociťujem v konečnom dôsledku ako niečo uspokojujúce, alebo tá, ktorej následky pociťujem v konečnom dôsledku ako trápenie?

Položme ešte presnejšiu otázku.

Je lepšia sloboda, ktorá vyústi do pokoja - aj keď cez vnútorné zápasy; alebo sloboda, pri ktorej sa netreba trápiť s vlastnou vôľou, ale ktorá nakoniec vyústi do chaosu?

Poučková odpoveď: Tá sloboda je pravá, ktorá robí človeka trvalo a nezmeniteľne šťastným.

Prečo toto odbočenie?

Aj pojem slobody bude veľmi často spomínaný.

Ježišov krst 3,13

13Vtedy prišiel Ježiš z Galiley k Jordánu ku Jánovi, aby sa mu dal pokrstiť. 14Ale Ján mu odporoval a povedal: „Ja by som sa mal dať pokrstiť tebe, a ty prichádzaš ku mne? 15Ale Ježiš mu povedal: „Len to nechaj, lebo sa patrí, aby sme splnili všetko, čo je spravodlivé.“ Potom mu už neodporoval. 16Keď bol Ježiš pokrstený, hneď vystúpil z vody. Vtom sa otvorili nebesá a on videl Božieho Ducha, ktorý zostupoval ako holubica a prichádzal na neho. 17A z neba zaznel hlas: „Toto je môj milovaný Syn, v ktorom mám zaľúbenie.“

K spravodlivosti podľa tohto úryvku patrí, aby sa človek vedel pokoriť a urobiť aj úkon, ktorý nemusí. Aj najspravodlivejší Boh prijíma krst na pokánie a vyhlasuje to za spravodlivé. Boh v osobe Krista podporoval konanie pokánia a sám ho konal. Nie za svoje hriechy, ale (i) za hriechy sveta a ako (ii) ukážku sebazdokonaľovania.

Boh sa nepotrebuje zdokonaľovať. Ani Kristus. My, ľudia, však teraz už nemáme výhovorku. Ani ten najspravodlivejší a najdokonalejší človek nemôže povedať: „Ja pokánie nepotrebujem.“ Ak ho robil Kristus, má ho robiť každý, kto chce niesť meno človek.

Kapitola 4 4,1

Pokúšanie na púšti

1Potom Duch vyviedol Ježiša na púšť, aby ho diabol pokúšal. 2A keď sa štyridsať dní a štyridsať nocí postil, napokon vyhladol. 3Tu pristúpil pokušiteľ a povedal mu: „Ak si Boží Syn, povedz, nech sa z týchto kameňov stanú chleby.“ 4Ale on odpovedal: „Napísané je: Človek nežije len z chleba, ale z každého slova, ktoré vychádza z Božích úst.“ 5Potom ho diabol vzal do svätého mesta, postavil ho na vrchol chrámu 6a vravel mu: „Ak si Boží Syn, vrhni sa dolu, veď je napísané: Svojim anjelom dá príkaz o tebe a vezmú ťa na ruky, aby si si neudrel nohu o kameň.“ 7Ježiš mu povedal: „Je tiež napísané: „Nebudeš pokúšať Pána, svojho Boha.“ 8A zasa ho diabol vzal na veľmi vysoký vrch, ukázal mu všetky kráľovstvá sveta a ich slávu 9a povedal mu: „Toto všetko ti dám, ak padneš predo mnou na tvár a budeš sa mi klaňať.“ 10Vtedy mu Ježiš povedal: „Odíď, satan, lebo je napísané: Pánovi, svojmu Bohu, sa budeš klaňať a jedine jemu dávať Božskú úctu.“ 11Vtedy ho diabol opustil a prišli anjeli a posluhovali mu.

Duch vyviedol Ježiša na púšť. Tretia Božská osoba viedla druhú Božskú osobu na skúšku, či je odolná voči pokúšaniu. Toto miesto dokazuje, že Ježiš, hoci bol Boh, bol aj úplný človek. Bolo by úplne nelogické, keby Boh dovolil diablovi pokúšať Sám Seba. Ako nekonečne prevyšuje Boh diabla, tak nekonečne zbytočné je diablovi pokúšať Boha. Diabol je inteligentný a toto veľmi dobre vie. Čo však nevie, čo sám doteraz nechápe a čo ani vtedy nevedel a nemohol vedieť, je fakt, že Ježiš, hoci autentický človek s vlastnou ľudskou dušou, je zároveň aj naďalej autentickým Bohom - druhou Božskou osobou. Z toho vyplýva, že aj pre diabla je Boh veľkým tajomstvom a tajomstvo Trojice je nad jeho schopnosti.

(Božské osoby sa v jedinom Bohu odlišujú iba vzťahom. Archaicky ale výstižnejšie možno povedať „pochádzaním“. Tá istá prirodzenosť Otca - prejavujúca sa ako rozum, ako produkt rozumu, ako poznanie - Slovo - je Syn; a keď sa prejavuje ako vôľa, ako produkt vôle - je Láska - Duch Svätý. (Duch Sv.) Podrobnejšie v kapitole 16, 13.

Na Boha možno pozerať asi ako na „oceán“ Lásky, „oceán“ nádherných, lákavých tajomstiev, ktorého súčasťou je okrem iného tajomstvo trojjedinosti a trojosobnosti. „Oceán“, ale bez dna, bez hladiny, bez brehov. Človek, ktorý sa dostal do Božieho „vnútra“, žije v ňom ako bytosť, v tomto „oceáne“ Lásky, pohybujúca sa, dýchajúca ho, žijúca z neho. Ale pre pohyb v tomto „oceáne“ nejestvujú súradnice priestoru xyz ani vektor času. Pohybuje sa v Bohu ale mimo priestoru a času. Poznáva Boha tým, že je v Ňom, ale nemôže ho celého spoznať ani obsiahnuť naraz, lebo človek je konečný; Boh však nekonečný.

Ale pozor. Boh nie je oceán. Len som si vybral takýto obraz zo známeho sveta, aby to bolo trošku názornejšie.)

Boh je pre diabla tajomstvom preto, lebo diabol je tiež konečný. Keby bol diabol nekonečný ako Boh, bolo by nekonečné aj zlo. Bolo by to absolútne Zlo. Absolútne Zlo však nejestvuje. Absolútne Dobro je Absolútna Láska, Absolútne Zlo by bolo Absolútnou Nenávisťou a to aj k sebe samému; teda sebazničenie. Absolútne Zlo by z Nenávisti zničilo samo seba. Diabol sám seba zničiť nechce a ani nemôže, lebo nemá svoj pôvod v sebe samom (nie je pôvodcom bytia a to ani svojho) a ako každá stvorená bytosť sleduje predsa len nejaké dobro. Síce iba svoje subjektívne dobro pre seba, ale sleduje ho. Diabol sebecky miluje sám seba a nikoho iného.

Ako vyplýva z obrazu o Bohu - nekonečnom „oceáne“, rozum človeka v nebi potrebuje večnosť na to, aby poznával tajomstvá Boha. A diabol má taký istý rozum ako človek, ktorý ho má vďaka duši. Teda aj diabol by mal čo robiť večnosť, aby poznával tajomstvá Boha. Aj tajomstvo Najsvätejšej Trojice.

Lenže ako odlúčený od Boha nemá možnosť tieto tajomstvá poznávať a ani ich nechápe. Lukáš dokonca píše tak, že sa dá usudzovať, že diabol až do zmŕtvychvstania neprišiel na to, že má do činenia priamo s Bohom. Ak nazýva diabol Ježiša „svätý Boží“, myslím si, že to treba chápať tak, že videl v Kristovi milosťou obdareného proroka - ale len človeka. Ak diabol pokúšal Ježiša, vidím v tom náznak, že tu bola teoretická možnosť, že by sa diablovi podarilo zviesť aj takéhoto človeka, akým bol Kristus. Veď diabol zviedol aj Adama a Evu, ktorí boli najdokonalejšími ľuďmi s jasným rozumom a nepokazenou, neoslabenou vôľou.

Takto je jasnejšie, že len Bohočlovek mohol prísť spasiť (oslobodiť) človeka. Nikto iný by to nedokázal. Z toho pre mňa osobne vyplýva ešte väčší dôvod robiť pokánie.

Návrat do Galiley 4,12

12Keď sa Ježiš dopočul, že Jána uväznili, odobral sa do Galiley. 13Opustil Nazaret a prišiel bývať do pobrežného mesta Kafarnaum, v krajoch Zabulon a Neftali, 14aby sa splnilo, čo povedal prorok Izaiáš: 15„Krajina Zabulon a krajina Neftali, na ceste k moru, za Jordánom, pohanská Galilea! 16Ľud, ktorý žil v temnote, uvidel veľké svetlo. Svetlo zažiarilo tým, čo bývali v temnom kraji smrti.“

17Odvtedy začal Ježiš kázať a hlásať: „Robte pokánie, lebo sa priblížilo nebeské kráľovstvo.“

Po uväznení Jána Krstiteľa Ježiš akoby ušiel z Judska do pohanskej Galiley. Keďže v galilejskom Kafarnaume našiel Ježiš prvých učeníkov, nebola tá Galilea až taká pohanská, boli v nej aj mnohí pravoverní Židia. Aj Galilejčania boli členmi vyvoleného národa, pohanstvo spomínané Izaiášom malo svoje príčiny asi niekde inde.

Čo možno nazvať pohanstvom?

Každý postoj človeka, keď Boha kladie až za nejakú stvorenú vec alebo Ho úplne opomína. Každý postoj, či už úplné odmietanie Boha alebo „Boh až potom“ vedie preč od Boha a vytvára riziko straty Boha. To je tá prísnosť Boha, spomínaná v kapitole 1,12.

Táto prísnosť sa nazýva aj Božia žiarlivosť. Boh miluje každého, ale Božej lásky je hoden iba ten, kto ju pokladá za najdôležitejšiu vec na svete.

Pane, dnes som opäť zabudol, že láska je trpezlivá a vybuchol som. Odpusť, Pane, daj mi silu uvedomovať si stále silnejšie svoje chyby a ľutovať ich. Daj mi lásku k Tebe v každom okamihu.

Povolanie prvých štyroch učeníkov 4,18

18Keď Ježiš kráčal popri Galilejskom mori, videl dvoch bratov, Šimona, ktorý sa volá Peter, a jeho brata Ondreja, ako spúšťajú sieť do mora; boli totiž rybármi. 19I povedal im: „Poďte za mnou a urobím vás rybármi ľudí“ 20Oni hneď zanechali siete a išli za ním. 21Ako šiel odtiaľ ďalej, videl dvoch bratov, Jakuba Zebedejovho a jeho brata Jána, ako na lodi so svojím otcom Zebedejom opravujú siete. Aj ich povolal. 22Oni hneď zanechali loď i svojho otca a išli za ním.

Pane, mňa si už povolal. Ja som na Tvoje volanie odpovedal kladne. Ale roky, ktoré človek musí odžiť tu na zemi, uberajú z prvotných predsavzatí na sile, na vôli. Pane, pomôž mi obnovovať povolanie k životu podľa Tvojho príkladu.

Ježiš vyučuje a uzdravuje 4,23

23Ježiš chodil po celej Galilei, učil v ich synagógach, hlásal evanjelium o kráľovstve a uzdravoval každú chorobu a každý neduh medzi ľudom. 24Povesť o ňom sa rozniesla po celej Sýrii. Prinášali k nemu všetkých chorých, postihnutých rozličnými neduhmi a nemocami, posadnutých zlými duchmi, námesačníkov a ochrnutých, a on ich uzdravoval. 25Nasledovali ho veľké zástupy z Galiley, z Dekapola, z Jeruzalema, Judska a Zajordánska.

Ježiš chodil a uzdravoval. Povesť o zázračnom liečiteľovi sa šírila. Šíri sa podnes. A nielen o Ježišovi. Dnes je zázračných liečiteľov! Aj, jáj! Niektorí liečia v mene Ježišovom. Niektorí v mene prírody. Ale v skutočnosti aj keď majú nejaké úspechy a niektorí možno aj nevysvetliteľne uzdraveného na svojom konte, aj tak väčšina ľudí neverí. Nie sú tým osobne zasiahnutí, nemajú osobný zážitok, ani čas ísť sa pozrieť na vlastné oči.

A skepsa v človeku nahovára: „Ktovie, čo to bola za choroba a vôbec - chlieb lacnejší nie je, tak čo tam po nejakom zázračnom liečiteľovi“. Povesť o rôznych liečiteľoch je v skutočnosti veľmi málo rozšírená. Aj povesť o Kristovi z určitého hľadiska, aj keď došla cez dve tisícky rokov až ku mne, je v mojom okolí mizerná. Jasné, že prakticky každý o Kristovi počul. Keď nie iné, aspoň nadávku. Ale málokto tomu verí. Chýba osobný zážitok ako potvrdenie, že sme nehľadali zbytočne. Vynárajú sa tu dva problémy:

- osobný zážitok

- hľadanie.

Alebo opačne.

A som zasa na začiatku. Ja, ktorý mám vydávať svedectvo, ktoré by malo viesť k hľadaniu a osobnému zážitku, ja sa zmietam vo svojom hneve a prchkosti, v túžbe vidieť realizáciu svojej predstavy spravodlivosti, v nedostatku lásky, vo svojej túžbe presvedčiť celý svet a najbližšie okolie o tom, že ja mám pravdu, že mňa treba nasledovať, že ja som liek na všetky neduhy sveta, na politické, ekonomické, morálne a ja neviem ešte aké problémy slovenskej spoločnosti.

Ale to je v skutočnosti pýcha! Vážne by som sa mal zamyslieť nad svojim vzťahom k prvému hlavnému hriechu. Pane, odpusť mi túto drzosť. Veď nie ja mám pravdu, ale Ty si Pravda. Nie mňa treba nasledovať, ale Ty si Cesta. Ja nemôžem dať život, Ty si však Život; a zážitok.

Ježiša vyhľadávali, prinášali k nemu všetkých postihnutých a on ich uzdravoval.

Kto mňa vyhľadáva? Kto ku mne prichádza so svojim trápením, kto u mňa hľadá riešenie? Koho som schopný uzdraviť? Kristus poveril svojich učeníkov, - a teda aj mňa, - aby sme Ho zastupovali na zemi, aby sme konali v Jeho mene. Aj zázraky. Ale kto chce Krista zastupovať, musí byť Kristom naplnený! Nemožno Krista ukazovať, keď Ho nemám v sebe.

Ako môže Kristus byť vo mne, keď som plný seba? Ako sa môžem vyprázdniť od seba, keď o to denno-denne neprosím? Ako môžem prosiť, keď som dobrovoľne roztržitý? Ako môžem odstrániť roztržitosť, ak nie systematickým cvičením sa v ponáraní do meditácie, modlitby, svätej omše? Pane, nauč ma modliť sa! Pane, nauč ma hovoriť s Tebou!

Kapitola 5

Ježišova reč na vrchu; Blahoslavenstvá 5,1

1 Keď Ježiš videl veľké zástupy, vystúpil na vrch a keď sa posadil, pristúpili k nemu jeho učeníci. 2 Otvoril ústa a učil ich:

3 Blahoslavení chudobní, lebo ich je nebeské kráľovstvo.

Chudobný je ten, kto nemá vo svojej pokladnici nič. Bohatý naopak. Môže mať niekto vo svojej pokladnici Boha? Môžem ja povedať, že som plný Boha? Ale to by som nesmel byť taký hriešny! Plný Boha je ten, kto je plný Jeho milosti. Bez hriechu. Evanjelista Ján vraví, že klame ten, kto tvrdí, že nemá hriech. Ani Mária, Ježišova matka, hoci ju anjel nazval „milosti plná“, si nedovolila o sebe nič také povedať. Keby to povedala, už by mala hriech. Hriech pýchy.

Kto má teda dušu chudobného?

Koniec ukážky

Table of Contents

Titulná strana

Ježišovo narodenie a detstvo 1,1

Narodenie Ježiša Krista 1,18

Kapitola 2 2,1

Útek do Egypta a zavraždenie neviniatok 2,13

2,16

Návrat z Egypta a usadenie sa v Nazarete 2,19

Kapitola 3 Kázeň Jána Krstiteľa, vyhlásenie nebeského kráľovstva 3,1

Ježišov krst 3,13

Kapitola 4 4,1

Návrat do Galiley 4,12

Povolanie prvých štyroch učeníkov 4,18

Ježiš vyučuje a uzdravuje 4,23

Kapitola 5 Ježišova reč na vrchu; Blahoslavenstvá 5,1

Kapitola 6 Almužnu dávať potajme 6,1

Kapitola 7 7,1

Kapitola 8 Uzdravenie malomocného 8,1

Kapitola 9 Uzdravenie ochrnutého 9,1

Kapitola 10 Vyslanie Dvanástich 10,1

Kapitola 11 Tajomstvo nebeského kráľovstva 11,1

Kapitola 12 Odtrhnuté klasy 12,1

Kapitola 13 Reč podobenstiev 13,1

Kapitola 14 Herodes a Ježiš 14,1

Kapitola 15

Kapitola 16 Žiadajú od Ježiša znamenie na nebi 16,1

Kapitola 17 Ježišovo premenenie 17,1

Kapitola 18 Kto je najväčší 18,1

Kapitola 19 Otázka o rozvode 19,1

Kapitola 20 Podobenstvo o robotníkoch poslaných do vinice 20,1

Kapitola 21 Mesiášsky vstup do Jeruzalema 21,1

Kapitola 22 Podobenstvo o svadobnej hostine 22,1

Kapitola 23 Pokrytectvo a márnivosť zákonníkov a farizejov 23,1

Kapitola 24 2. Eschatologická reč 24,1

Kapitola 25

Kapitola 26 VII. Umučenie a zmŕtvychvstanie 26,1

Kapitola 27 Ježiš odvedený pred Piláta 27,1

Kapitola 28 Prázdny hrob, Posolstvo anjela 28,1