Roman Brat

Aj kone sa hrajú

Ukážka z elektronickej knihy

formát EPUB

Copyright © Roman Brat

Ilustrácie © Miroslav Regitko

I

Nie je kôň ako kôň

Náš kôň, decká, hrdina tejto knihy, ten, okolo ktorého sa budú diať veci bežné, ale aj nebezpečné a napínavé, sa volá Viktória. Už podľa mena teda viete, že je to kobylka, no treba hneď na začiatku zdôrazniť, že nie hocijaká, vôbec nie obyčajná. Koní je na tomto svete veľa. Jedny ťahajú drevo v lese, druhé šprintujú na dostihoch, ďalšie skáču cez prekážky, iné zasa krúžia s deťmi v ohrade. No otvorene treba povedať, že len máloktorý kôň vie robiť všetky veci dokopy. Naša Viktória hej, lebo sa to naučila. Sama od seba nie, ani od ocka či mamky, tieto veci sa kone učia v špeciálnej škole a tá škola sa volá kaskadérsky dvor Pegas.

Viktória sa narodila na Muránskej planine. Tam rástla, múdrela, šikovnela, až si ju vyhliadol kaskadér s prezývkou Tuarég. Muž, ktorý rozumie koňom, ktorý ich cvičí, trénuje a potom s nimi vystupuje vo filmoch. Decká, príbeh, čo vám teraz rozpoviem, je presne o tom. O filmoch, o koňoch, čo v nich vystupujú, o kaskadérskom dvore, kde okrem koní žijú aj pes Frčko a mačka Krásna Izabela, a kam sa jedného rána vybrali muži v čiernom, aby sa tohto dvora zmocnili, lebo na jeho pozemkoch chceli stavať honosné vily. Bŕŕ, až ma striaslo od toľkej drzosti a nespravodlivosti. Sám sa niekedy čudujem, čo všetko zlé dokážu niektorí ľudia porobiť. Ale našťastie na každú dieru jestvuje záplata. Aj naši zloduchovia, holohlavé obludy, ktorí majú veľké svaly a malý rozum, musia nakoniec pochopiť, že keď nenájdu dostatočne silný odpor u slušných ľudí, do cesty sa im postavia kone. Lebo kone, a to mi verte, nie sú len mĺkve, bezbranné stvorenia.

II.

Príchod

Na tú cestu nikdy nezabudnem. Bála som sa, lebo nikdy pred tým som s človekom necestovala. Najskôr ma naložili do akéhosi malého domčeka na kolesách, a keď sme sa pohli, bola som v ňom zatvorená nekonečne dlho. Nemohla som sa poriadne hýbať, bolo mi teplo, a navyše ma otravovali muchy. Fuj, muchy neznášam. Zakaždým mi neomylne lezú no nosa a do uší. Keď som sa na to pýtala mamky, odvetila, že si to nemám všímať, vraj muchy sú už raz také. Mňa však táto odpoveď nikdy neuspokojila, lebo muchy mi idú na nervy. Aj počas cesty ma otravovali. Vleteli do toho domčeka na kolesách hneď tri, či štyri a celú cestu dobiedzali. Bola som naozaj veľmi rada, keď sme po dlhom čase zastali, dvere na domčeku sa otvorili a človek ma vyviedol von. Ani som si poriadne nestihla všimnúť, kde som, taká som bola od tých múch ohlúpnutá. Zafŕkala som a radostne zaerdžala. Aj by som od radosti vyskočila, keby ma človek nedržal za ohlávku. Ale to nič, dôležité bolo, že muchy zmizli a ja som mala konečne pokoj. Na tú cestu nikdy nezabudnem aj preto, že som sa po prvý raz ocitla v cudzom svete bez rodičov.

Na planine, kde som sa narodila a vyrastala, na mňa dozerala mamka. Cítila som sa bezpečne a vďaka svojim blízkym som sa toho veľa naučila. Teraz som odrazu sama. Na planine si ma vyhliadol ten človek, mamka mi neskôr povedala, že je veľmi milý a láskavý, vraj sa nemusím ničoho báť, lebo má so mnou dobré úmysly, a keď sa naplnia jeho predstavy, jedného dňa budem slávna. Neviem, čo je to byť slávna, to mi mamka už nestihla vysvetliť, no strach sa do mňa vkradol a cítim, že sa mi dostal poriadne pod kožu. Toľko nových vecí, a ja som ničomu nerozumela! S ľuďmi mám malé skúsenosti. Na planine je ich len zopár a väčšinou sa zhovárajú len so staršími koňmi. Žriebätká a mladé kone sa riadia radami starších. Počúvajú ich a robia, čo im prikážu. Tak to bolo aj so mnou. Ľudskej reči som nerozumela, aj keď musím povedať, že niekoľko slov som sa naučila. Napríklad viem, čo znamená v ľudskej reči milá, pekná, jedlo... To sú slová, čo ľudia veľmi často používajú. Aj som sa ich pokúšala vysloviť... A keď som mala pocit, že sa mi to darí, počkala som, kým sa náš ošetrovateľ Miki ukáže v stajni a usilovala som sa ho privolať, aby som sa mu mohla pochváliť. Miki najprv nereagoval, zamyslený prehrabával vidlami seno, a potom zametal dlážku. Ja som skákala, fŕkala, dupotala, no docielila som akurát to, že mi ocko uštedril štuchanec, aby som sa upokojila. Ocko je mohutný a silný kôň, veľký dobrák s miernou povahou, no ani on už nezvládol moje bláznenie. Lenže ja som sa nevzdávala. V istých veciach som veľmi tvrdohlavá a túžila som si overiť, či to ľudské slovo dokážem vysloviť, aby mi bolo rozumieť. Nadýchla som sa a z plných pľúc som zvolala: jedlo! Miki neprestával zametať. Tváril sa, že nepočuje. To ma dožralo, a tak som sa znovu nadýchla a opäť som skríkla: jedlo! Miki zdvihol od dlážky zrak a pozrel sa naokolo. No čo už také mohol vidieť: len samé kone. Nikoho iného v stajni nebolo. Kričala som: jedlo, jedlo, jedlo... Miki odložil metlu a vybral sa za mojím hlasom. No konečne, pomyslela som si. Keď sa dostal k nám a ja som opäť nahlas zvolala slovo jedlo, Miki sa mi zahľadel do očí a nečakane sa rozosmial. Vôbec som nechápala, čo je mu smiešne. Myslela som si, že sa teší, keď začul z mojich úst ľudské slovo, no po chvíli som pochopila, že som asi niečo skomolila, že možno zo mňa vychádza iný zvuk, než slovo jedlo, možno to bolo niečo smiešne, čo som povedala a Mikimu sa to videlo náramne zábavné. Ktovie. Jedno je však isté, môj prvý pokus prehovoriť ľudskou rečou nedopadol práve najlepšie.

Keď som vystúpila z domčeka na kolesách, pribehol k človeku akýsi pes a začal naňho od radosti skákať. Vtedy ma človek na okamih pustil, čupol si a oboma rukami šantivo hladkal to malé chlpaté čierno-biele čudo. Ale len chvíľu, lebo pes sa mu spopod rúk vymanil a začal si ma zvedavo obzerať.

– Ahoj, ja som Frčko. Aj ty chceš byť kaskadérka?

Neodpovedala som. Ale nie preto, že by som sa so psom Frčkom nechcela zoznámiť, ale zarazilo ma slovo kaskadérka. Vôbec som netušila, čo by to mohlo byť. Vtom som si všimla, že okolo nás bežia dva veľké kone. Zadívali sa na mňa a jeden z nich, statný čierny žrebec, utrúsil :

– Čo je to za príšeru? Pozerá ako vyoraná myš!

Srdce mi začalo prudko biť. To myslel mňa? Poobzerala som sa vôkol seba, ale nikoho som nevidela. Nikoho iného teda nemohol mať na mysli. Ale prečo ma nazýva príšerou? Čo som mu urobila? Otázky mi vírili hlavou a ja som len zmätene prestupovala z nohy na nohu.

– To je El Diablo, naša hviezda... Nič si z toho nerob, on už iný nebude, – poznamenal Frčko a radostne behal okolo mňa. – Ešte si mi nepovedala, ako sa voláš.

– Viktória, – odvetila som zmätene a pokúšala som sa upokojiť. – Prepáč, že som nezdvorilá, ale všetko je tu pre mňa nové a neznáme. Trochu sa bojím... A potom ani neviem, čo si sa ma pýtal?

– Či chceš byť kaskadérkou? Neuvedomil som si, že nebudeš vedieť, čo to znamená. Pozri, kaskadér je človek, ktorý dlho a tvrdo trénuje, aby mohol vykonávať všelijaké nebezpečné kúsky. Napríklad skákať z veľkej výšky, padať z koňa, bežať cez oheň, slovom, robí také veci, aké iní nedokážu. No a kaskadérske kone robia niečo podobné.

– Ale prečo to robia? – nevychádzala som z údivu. – Veď hazardovať so životom sa nemá. Aspoň mamka mi vždy tvrdila, že musím byť nanajvýš opatrná a dávať pozor, aby sa mi nič zlého nestalo.

– Nikomu sa nič nestane, keď trénuje a cvičí. Aj naše kaskadérske kone veľa trénujú. A keď tomu dobre rozumiem, asi aj ty budeš.

– Ani nápad. Ja nechcem byť kaskadérkou, na také hlúposti nemám ani čas, ani náladu, – oznámila som Frčkovi a otočila som sa mu zadkom.

Viac nenaliehal. Len zaštekal na pozdrav a odbehol. Medzitým ku mne pristúpil akýsi ďalší človek a začal ma hladkať a potľapkávať po šiji. Teraz stáli pri mne dvaja a o čomsi sa zhovárali. Vôbec som im nerozumela, veď vravím, že ľudská reč je pre mňa veľká záhada! No odrazu som začula milá, pekná, jedlo. Hurá! Asi sa im páčim a dajú mi najesť! Od radosti som zafŕkala, a keď sme sa pohli smerom k stajni, tušila som, že sa nielenže konečne najem, ale si aj poriadne oddýchnem. Na tento deň asi len tak ľahko nezabudnem. V hlave mám zmätok. Už nebudem bývať s rodičmi, nemám tu priateľov, cesta v domčeku na kolesách bola nudná, muchy ma takmer poslali na onen svet, a čo je ešte horšie, ten čierny žrebec El Diablo ma asi nebude mať veľmi rád. Cítim to v kostiach. Kaskadérka, kaskadérka... Prečo by som mala byť kaskadérka? Neliezlo mi to do hlavy a usilovala som sa tú myšlienku zo seba vypudiť. Lenže zbavte sa niečoho, čo vám naháňa strach! To sa jednoducho nedá. Sto ráz si poviete, že budete myslieť na niečo iné, trebárs na našu planinu, na rodičov, na moje trysky po zelenej lúke, na žabu, s ktorou som sa spriatelila a vozila ju na hlave medzi ušami... Nie, to nejde. Strach zakaždým zvíťazí a pochybnosti o vašom ďalšom živote v neznámom prostredí vám nedajú pokoja.

Koniec ukážky

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2015

Vytvorené prostredníctvom Publico.sk

Table of Contents

Titulná strana

I

II.

Tiráž