Roman Brat

Môj anjel sa vie biť

Elektronická kniha

Ukážka z elektronickej knihy

formát EPUB

Copyright © Roman Brat

Ilustrácie: Miroslav Regitko

Tá prezývka ma štve

Hovorím to len tebe, lebo si môj anjel. Niečo ako moje druhé ja. Je mi jasné, že to nikomu nepovieš a že ti môžem dôverovať. A to je dobre. Keby som o všetkom rozprával rodičom alebo sestre, asi by sa o mňa strachovali. Vieš, dosť sa hnevám, keď ma v škole alebo na ulici všetci volajú Okuliarnik alebo Škuľoš. Hlavne chalani. Baby len niektoré, ale väčšina sa ku mne správa priateľsky, akoby chápali, že nosiť okuliare nie je nič mimoriadne. Myslím si, že som celkom normálny chalan. Možno trochu malý, možno trochu chudý, ale s tým už nič nenarobím. Moja mamka mi hovorí, že príde čas, keď sa popravím, ale to bude určite dlho trvať, takže môj súčasný problém to nerieši. A ešte ma hnevá aj to, že sa neviem biť. Takých, ako som ja, bijú ostatní chalani na počkanie. „Hej, okuliarnik,“ zmyslí si kedykoľvek v škole alebo v burine nejaký pako, že si na mne precvičí džudo, box alebo iné bojové umenie, a už sa ku mne blíži. „Ktorú ruku si mám dať za chrbát, ľavú či pravú? S jednou ťa do troch sekúnd zložím. Chceš to vidieť?“

Jasné, že nechcem, ale vysvetli to pakovi, ktorý má hlavu dutú ako starý hrniec. „Tak ktorú?“ blýska očami a škerí sa od šťastia, akoby našiel sto korún. „Radšej obidve,“ ja mu na to, no on vôbec nepochopí, že s ním nechcem zápasiť, schytí ma ako špinavú bielizeň, a už ležím dva metre od neho s vyrazeným dychom.

Netvrdím, že by sa na tie nepríjemnosti zomieralo, ale náladu mi vedia pokaziť takmer vždy.

Pre každý prípad ti ešte prezradím, keby si si náhodou nebol istý, že mám ocka novinára, mamku maliarku a sestru pehaňu. Moju pehaňu. Mám ju veľmi rád. Volá sa Anka, Anička a je odo mňa o päť rokov mladšia. Stále za mnou chodí a na všeličo sa ma vypytuje. Napríklad, prečo sovy vedia otočiť hlavu dozadu, a my nie. „Akože my nie?“ reagujem pochybovačne, lebo je jasné, že aj my vieme otočiť hlavu dozadu.

A ona mi povie, že sovy otáčajú hlavu tak úplne, že im zobák mieri na chvost. Nikdy sa v skutočnosti nepriznám, že neviem. Nejako ten problém zahovorím a rýchlo si idem po encyklopédiu, kde zaručene nájdem správnu odpoveď. Akoby to vyzeralo, keby som ako starší brat zlyhal? Inokedy za mnou Anka zájde a vidím, že sa na mňa potmehúdsky usmieva. „A ty, Oskar, veríš na anjelov?“ „Jasné, že verím,“ odvetím jej bez rozmýšľania. Ale o tebe jej nič nepoviem. Ktovie, čo by si o mne pomyslela, keby tušila, že ti prezrádzam všetky svoje tajomstvá. „Anjeli sú bytosti, ktoré nás strážia a pomáhajú nám,“ dodám rozvážne a pozerám jej do očí.

Anna, Anna, čo má oči ako brána, zíde mi niekedy na um. Moja sestra má naozaj veľké oči a ja podľa nich hádam, či bude nasledovať ďalšia otázka. Ak sa jej zreničky rozšíria, už je na ceste. Ak ostanú nezmenené, také menšie, uspokojí sa s mojou odpoveďou a odíde preč. „Keď nás anjeli strážia a ochraňujú, tak prečo ťa potom chalani stále bijú? Prečo tvoj anjel strážny nezakročí a nepomôže ti?“

Ťažká otázka, sám neviem. Ty to vieš? Vôbec by som sa nenahneval, keby si sa mi niekedy ozval a odpovedal mi aspoň na niektorú. Ibaže ty stále mlčíš. Niekedy mám dojem, že si vôbec nerobíš svoju robotu. Presne, ako tvrdí Anka! Keď si anjel strážny, prečo ma neochrániš, keď ma všetci tlčú ako žito?! Čo jej mám teraz povedať? Hľadela na mňa a čakala, čo ja na to. Doteraz sa ešte nikdy nestalo, že by som sa nevynašiel. „Večer, keď sa budem modliť Anjeličku, môj strážničku, spýtam sa ho na to.“ „A sľubuješ, že mi potom povieš?“

Opäť zvážnela. Uverila mi a čakala, že súhlasne prikývnem. „No jasné. Len neviem, či ho budem dobre počuť. Vieš, s anjelmi strážnymi sa človek môže zhovárať, len keď je úplné ticho. Nie vždy je u nás také. Podchvíľou u nás v dome ktosi vŕta, od susedov k nám dolieha hudba, od horných zasa hokejový zápas z televízie...“ „Tak sa schovaj pod perinu. Ja keď večer zaspávam a pri niektorých zvukoch si predstavujem, že sa blíži ježibaba, alebo kostlivec, pomáha to. Aj si pre istotu ešte zapchám uši.“

Súhlasne som prikývol. Keby mi náhodou nič rozumné nezišlo na rozum, ešte vždy môžem tvrdiť, že ticho nebolo a anjelské hlasy ku mne jednoducho nedoľahli. Akože ani nedoliehajú, hoci sa modlím a v úplnom tichu sluch napínam. Lenže ty akoby si o mňa nejavil nijaký záujem. Neodpovedal si mi, ba ani si mi nič nenaznačil. Darmo sa snažím... Čo už, skúsim inokedy, radšej idem spať spánkom spravodlivých. Vieš, čo je spánok spravodlivých? Asi by si to mal vedieť, lebo anjeli musia byť všetci spravodliví, teda aspoň tí dobrí. Lebo vraj sú aj zlí, a moja stará mama pripomína, že sa volajú čerti. Dúfam, že ty si dobrý anjel, nie čert. Teraz mám trochu strach, kto vlastne si a kto na mňa dáva pozor... Bože, koľko problémoch musím riešiť! Ale vráťme sa k spánku spravodlivých. Ani ja som netušil, čo to má znamenať, až kým mi mamka nevysvetlila, že je to spánok bez výčitiek svedomia, že človek môže spokojne zaspávať i spať, lebo nikomu neublížil. Ja fakt nikomu neubližujem, iba ak niekedy niekoho naštvem v škole, lebo všetko, na čo sa učitelia pýtajú, viem. A to veru mnohí nestrpia! Vysmievajú sa mi, nazývajú ma bifľošom, šibnutým Okuliarnikom, a nájdu sa aj takí, ktorí mi hovoria debil. Ale keď potrebujú, aby som za nich vyrátal úlohu, alebo aby som im napísal sloh, vtedy mi povedia Oskarko. Neznášam, keď ma oslovujú ako malého. Radšej nech mi povedia Okuliarnik, možno aj ten debil je pre mňa znesiteľný, ale Oskarko... To je strašné. Spočiatku mi to neprekážalo, no neskôr som sa pre to cítil pod psa. Aj som im to povedal, ale oni nič. Posmievajú sa mi a dráždia ma aj vtedy, keď im úlohu nenapíšem. A potom ma po škole zbijú. „Hej, Oskarko, ty debil, takže ty už nechceš s nami spolupracovať..?“ obstúpia ma a ja už viem, že domov zasa prídem s modrinami. Niektorí moji spolužiaci, sú medzi nimi aj dvaja, ktorí už dva razy prepadli, mi dávajú kokosy na hlavu. Päsťami sa mi zaprú o vlasy a silno potiahnu. Zhora nadol, alebo opačne. Strašne to šticuje, a prirodzene, že aj bolí. No nezanecháva to nijaké stopy, preto moji rodičia nič netušia. A keď sa ma aj spýtajú na rozbitý nos, či nejakú tú modrinu, vymyslím si, že som spadol na schodoch, alebo ma ktosi udrel pri basketbale. Je to takto lepšie, aspoň sa nemusia trápiť. Oni sa totiž fakt vedia trápiť. Aj oni mi hovoria Oskarko a podchvíľou ma kontrolujú, ako som oblečený, či som všetko zjedol, či som sa dobre vyspal, či som už dnes kakal, no je to príšerné, nikomu to neželám. Mám svojich rodičov rád, ale s tou starostlivosťou to vážne preháňajú! Ešte aby som im oznamoval, či som už dnes kakal! V jedenástich rokoch! Čo by ešte nechceli?! Stále ma majú za malého, a neviem ich to odnaučiť. Zdá sa, že budem musieť na nich vymyslieť nejakú protizbraň... Možno vymyslím nejaké laserové lúče, ktorými zmením ich myslenie. Niekedy, keď zaspávam, si to zvyknem podrobnejšie predstaviť. Lúč, ktorý by zasiahol ocka, by z neho urobil svalovca, ktorý by ma naučil biť sa. Povedal by: „Hej, Oskar, už toľko neseď nad tými knihami, ideme trénovať. Chlap musí mať aj nejaké svaly! Chápeš, ty kokso?“ Vtedy sa začnem nahlas smiať a mamka ku mne nakukne do izby, aby zistila, čo robím. Ale ja normálne ležím a zabávam sa pomyslením, že môj vážny ocko, novinár a horlivý zástanca spisovného jazyka mi povedal: „Chápeš, ty kokso?!“ No a lúčom, ktorým by som zasiahol mamku, by som docielil, že by ma už nikdy nebudila do školy, nenútila by ma upratovať, pomáhať s úlohami Anke a nakupovať. Hovorila by: „Oskar, dnes večer sa najeme v reštaurácii, nechce sa mi variť. Ideme, čo povieš?“ Alebo v súvislosti s poriadkom by mi navrhla: „Vieš, syn môj, dosť bolo námahy. Uvažujem, že si od zajtra najmeme upratovačku...“ Bola by to haluz. Nemal by som nijaké povinnosti, a len by som posiľňoval svoje chabé a úbohé telo, aby ma už nikto netĺkol. Problém je len v jednom, nie som padnutý na hlavu, aby som nepochopil, že takéto sny sa uskutočniť nedajú. Ale haluz by to bola, to sa musí nechať!

Mám bunker v burine

Neviem, či som ti spomínal, že som si minulý týždeň postavil v burine bunker. To preto, aby som mohol hocikedy zmiznúť. Tak mi zišlo na um, že sa ťa spýtam, či si aj anjeli stavajú bunkre. To by bolo fajn, keby áno. Moja mamka tvrdí, že anjeli a ľudia sú si veľmi podobní, tak si myslím, že anjeli môžu pokojne nosiť krátke nohavice a stavať si bunkre. V burine sa hrávam už roky. My v meste nemáme les, a tak si predstavujem, že je ním naša burina za domom. Rovnako krásne to tam vonia. Mamka zavše povie, aby som tam tak často nechodieval, lebo dostanem alergiu, ale ja v burine vôbec nekýcham. Niektorí chalani áno, ale to je len dobre, aspoň mám od nich pokoj. Bunker mám teraz prvý raz. Veľmi sa z neho teším, lebo je úžasný. Vojdem sa doň ja a ešte nejaké zásoby jedla a pitia. Keď svieti slnko, dá sa v ňom aj čítať, no keď je pod mrakom, nič nevidím. Ani koľko je hodín. Z času na čas do buriny predsa len prídu nejakí chalani a nútia ma, aby som pred nimi utekal. Tvrdia, že sú väzenskí dozorcovia a ja utečenec. Dajú mi náskok niekedy aj päťdesiat metrov, no aj tak ma vždy chytia. A potom ma mučia, vraj za to, že som zdrhol z väzenia. Našťastie, mučenie sa dá vydržať. Oni si myslia, že mi robia veľmi zle, no opak je pravdou. Keď mi pchajú steblá trávy no nosa alebo do ucha, jačím, že to počuť až v susednom sídlisku. V skutočnosti mi steblo v nose či uchu vôbec neprekáža. Ja sa však tvárim, že áno. Radujú sa, že mi robia zle, teší ich, keď vidia, ako trpím. Ale potom ich to prestane baviť a odídu. Niektorý z nich ma ešte zvykne kopnúť, ale nič viac. Oni sa rehocú a ja som rád, že mám od nich pokoj. Musím byť vždy ostražitý. Pozorujem okolie a zisťujem, či je vzduch čistý... Vieš, čo to znamená, keď je vzduch čistý, nie? Nehnevaj sa, že sa ťa zavše spýtam, ale je to len preto, že sa potrebujem ubezpečiť, či mi naozaj rozumieš. Vy máte svoj jazyk, my svoj. Ani moji rodičia mi vždy nerozumejú, a to sme všetci Slováci. Napríklad, keď im poviem: „Ty brďo, to je vážne haluška.“ Ocko ma napomína, aby som hovoril normálne, a ja mu na to, že predsa hovorím normálne. Potom na mňa zagáni a radšej odíde preč. Takže keď zistím, že je čistý vzduch, akože na blízku nikoho niet, podídem k svojmu bunkru, odložím nabok voľne stojaci vyschnutý krík a suché konáre a zdvihnem tri drevené dosky. Môj bunker je hlboký asi meter a pol a široký asi meter. Vyhĺbil som si ho sám, keď som si povedal, že potrebujem nejaký úkryt. Trvalo mi to asi mesiac, ale podarilo sa.

Teraz keď sa blížia chalani, nebadane sa ukryjem v bunkri a oni chodia ako pakovia, lebo ma nevedia nájsť. „Ale veď som ho videl,“ tvrdí jeden, „naozaj tu bol, celkom určite,“ tvrdí druhý. Vzápätí všetci všade snoria a hľadajú ma. Ja vtedy radšej ani nedýcham, lebo keby ma našli, nielenže by mi bunker zasypali, ale ich mučenie by bolo oveľa hroznejšie. Schytal by som na hlavu možno kokosy, alebo striešky. Vieš, čo sú striešky? To sa spoja dlane ako pri modlení a rozpoja sa úderom zvrchu o tvoju hlavu. Prepáč, jasné, že nie o tvoju, to len akože, aby si mi rozumel... Jedno aj druhé bolí, tak som v bunkri ticho ako myška. Raz mi tak zišlo na um, že si musím zadovážiť periskop, aby som z bunkra videl, čo sa deje vonku. Doma som si urobil taký z kartónového papiera. Ani Anke som neprezradil, čo to je. Prirodzene, ani o bunkri som jej nepovedal ani slovo. Ty jediný vieš, že ho mám. Periskop fungoval výborne. Keď sa blížili chalani a zasa ma hľadali, normálne som ich cezeň uvidel. Našťastie, oni môj periskop nezbadali, ale bude to asi preto, lebo je z hnedého papiera, a tak celkom ľahko splynie s okolím. Okrem nadávok, že nemajú koho prenasledovať a mučiť, som si vypočul, že sa prvého apríla chystajú priniesť do školy ampulku so slzotvorným plynom. Chichúňali sa, že to bude dobrý prvoaprílový žart, keď bude naša učka plakať ako malé decko.

Naša učka sa volá Monika a je veľmi pekná a mladá. A má ma rada. Je ako moja druhá mama. Rozumie mi a zvykne tvrdiť, že to v živote dotiahnem poriadne ďaleko. Možno až na prezidenta. Keď to povie, obaja sa smejeme a ja cítim, ako sa pýrim. Sčerveniem ako paprika, a potom sa za to hanbím ešte väčšmi. „Ale veď sa, Oskar, nehanbi, keď ťa chválim,“ usmieva sa na mňa učka, teda Monika. „Koho by som mala, ak nie teba. Uvidíš, niečo z teba bude. A potom, keď budeš silný a vplyvný muž, zvýšiš mi penziu, dobre?“ Vtedy sa smejem ja, lebo si neviem predstaviť, že Monika bude raz stará babka a bude poberať nejakú penziu.

To s tou ampulkou a slzotvorným plynom ma znepokojilo. Prvý apríl sa blíži, a ja vážne neviem, čo mám robiť. Chcel by som tomu nejako zabrániť, lebo mám učku, teda Moniku, rád a nemôžem dopustiť, aby sa rozrevala pred celou triedou. Potom by všetci chalani, ale aj niektoré baby tvrdili, že naša učka reve ako malá. To teda nie! Lenže, ani bonzovať sa nedá. Vieš si predstaviť, že za ňou prídem a poviem jej: „Pani učiteľka, chalani majú na vás pripravený slzotvorný plyn, dávajte si pozor.“ Určite by ma vysmiala. A keby ma aj nevysmiala a naozaj by to bola pravda, chalani by ma nemučili ani steblom trávy, ani kokosmi či strieškami, ale celkom isto inak! Oni už vedia, ako. Naučili sa vo filmoch. Takže, kamarát, čo ty na to? Mal by si mi s tým pomôcť. Nemám nijaký nápad. Je mi jasné, že by som mal pripraviť nejakú protiakciu, ale akú? Chodím hore-dolu po izbe, škriabem sa po hlave a rozmýšľam. Nasadíme si plynové masky? Ale kde ich vziať? Ukradnem chalanom ampulku? Lenže, ktorý z nich ju bude mať v taške? Poviem učke, aby nechodila v ten deň do školy? Lenže ako to zdôvodním?

Učka, teda Monika určite preháňala, keď tvrdila, že zo mňa niečo bude. Nič zo mňa nebude, keď neviem vyriešiť taký jednoduchý problém. Aby si vedel, dočasne s tebou ruším kontakt. Neozývaš sa, neradíš mi, neochraňuješ ma, tak si teda lietaj, kade chceš. Nejako si už bez teba poradím... Ale pre istotu nechoď ďaleko, čo keby som ťa predsa len potreboval. Dobre? Tak sa maj. A dobrú noc. Ozaj, tak mi zišlo na um, neozývaš sa mi preto, že spíš? Veď aj anjeli musia spať, keď sa podobajú ľuďom. Jasné, bude to tak, ako hovorím. Keď ja som hore, ty spíš, a keď ja spím, ty si hore. Ako keby sme mali vymenené fázy dňa. Počuj, skúsim sa s tebou zhovárať v spánku. Možno to bude fungovať, čo ty na to? Tak dobrú noc a pošepni mi, čo robiť s tým slzotvorným plynom, dobre? Anjeličku, môj strážničku, opatruj moju dušičku, aby bola čistá pre Ježiška Krista. Amen.

Koniec ukážky

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2015

Vytvorené prostredníctvom Publico.sk

Table of Contents

Titulná strana

Tá prezývka ma štve

Mám bunker v burine

Tiráž