Anton Schulz

Ztracen v čase:

Římska hrozba / Vzkříšení Třetí říše

Ukážka z elektronickej knihy

formát EPUB

Věnování

Tuto knihu věnuji mým třem dievčatám- manželce a dvěma dcerám, které jsou pro mě věčnou životní inspirací.

Prolog

Proces se konal s vyloučením veřejnosti a médií. Soudní síň působila strohým dojmem. Hlavní soudce, starší pán kolem padesátky v mohutném černém taláru, si obžalovaného přísně přeměřoval, jako by mu chtěl nahlédnout až do žaludku. Beck se sice navenek tvářil klidně, jak se už dříve dohodl se svým obhájcem, ale v duchu se usmíval. Přesně věděl, co bude dál následovat. Stálo ho to nemálo peněz i konexí, ale vyplatilo se. Musel však tuto hru dohrát až do konce.

V myšlenkách se opět vrátil na Šumavu. Byli už tak blízko objevu přechodu časem, ale nakonec se všechno zvrtlo jinak. Celé se to pokazilo, když ten otravný komisař Rosenbach s tímto šaškem, takzvaným prokurátorem Siebertem, zmařili jeho plány. Celý jeho plán se sesypal. Petr Brezovský - jediný člověk, o kterém s jistotou věděli, že překonal cestu v čase do minulosti a zpět, se ztratil někde v zákoutích času. Stejně tak i jeho bývalý pobočník a pravá ruka Bernard Kraft. Ten zbabělý archeolog Kühner se také ukryl neznámo kam.

Zatím - poopravil se. Jeho pomstě nikdo z nich neunikne. On sám je přece vyvolen osudem zvrátit běh času a postavit se na čelo nové věčné Třetí říše. Ani na okamžik nepochyboval o tom, že toto všechno je pouze malé zdržení na jeho cestě. To má však čas. Přinutil se vrátit se myšlenkami zpět do soudní síně.

Prokurátor Karl Siebert opět zapáleně řečnil. Připomněl všem zúčastněným všechny zločiny Eduarda Becka, jakož i dřívější zločiny válečného zločince Sturmbannführera Rudolfa Schmidta. Znovu předkládal jednotlivé důkazy o tom, že Beck a Schmidt jsou jedna a tatáž osoba. Znovu připomněl důkazní materiál nalezený při prohlídce sídla firmy Beck und Beck a rovněž dramatické okolnosti provázející jeho zatčení na Šumavě v České republice.

„Dámy a pánové, vážený soude,“ dodal na závěr, „není více, co bych k tomu dodal. Je nad slunce jasnější, že tento muž je zločinec nejhrubšího zrna. Důkazy ukazují, že je nejen válečný bestiální vrah, ale i v současnosti má na svědomí vraždění, vydírání a daňové úniky. Podle všeho je tento člověk vážnou a trvalou hrozbou pro naši společnost. Podle svého nejlepšího vědomí a svědomí, podle zákonů tohoto státu apeluji na vaši morální odpovědnost a smysl pro spravedlnost. Žádám pro tohoto člověka výjimečný trest! Děkuji.“

Naposledy se rozhlédl po místnosti a potom se, spokojen se svým výkonem, posadil. Udělal pro tento případ maximum. Mimochodem, tak tomu bylo vždy, práce byla jeho koníčkem. A on se jí věnoval s plným nasazením. Po tomto procesu jeho osobní prestiž vysoko stoupne. Ano, přesně tento proces potřeboval.

Mezitím zahájil svou závěrečnou řeč také Beckův obhájce. Znovu a znovu zpochybňoval všechna fakta a svědky obžaloby. Mimo jiné poukázal na skutečnost, že společnost Beck und Beck je jedním z hybných prvků německé ekonomiky a jeden z největších zaměstnavatelů v této oblasti. Dále uvedl záznamy o štědré finanční podpoře mládežnických organizací a sportu. Jako největší triumf vytáhl kliniku na genetický výzkum rakoviny pod vedením doktora Diebnera, kterou téměř kompletně financovala společnost Beck und Beck. Všechny předkládané zločiny se staly, ale bez vědomí pana Becka. Bohužel, všechny nitky vedou k člověku, kterému důvěřoval. K šéfovi jeho ochranky a bezpečnostní služby, Bernardovi Kraftovi. Tomuto podlému člověku se mistrovsky podařilo zatajit svou zločineckou minulost, jakož i styky s neonacistickými organizacemi. Mému klientovi je to velmi líto. Co se týče daňových nesrovnalostí, při tak rozsáhlé agendě a obchodních aktivitách pravděpodobně došlo k pochybení jeho účetních. V této souvislosti už došlo k personálním změnám na příslušném úseku. Pohledávku spolu s penále samozřejmě po odblokování svých účtů uhradí a podnikne také další kroky, aby se podobná situace už nemohla opakovat. Ta záležitost s nějakým Sturmbannführerem Rudolfem Schmidtem, velitelem koncentračního tábora v Osvětimi, je směšná. Nebyla věrohodně prokázána žádná souvislost mezi ctihodným občanem Eduardem Beckem a válečným zločincem Rudolfem Schmidtem.

„Já prohlašuji, že tento člověk je hrdina německé společnosti. Důkazem toho je jeho počestný život. Jeho jedinou vinou je, že důvěřoval. Důvěřoval nesprávnému člověku. Žádám, aby byl zbaven obžaloby ve všech bodech. Ať zvítězí spravedlnost! Děkuji.“

Soudce vstal a důstojně promluvil.

„Soud si vyslechl všechny okolnosti související s tímto případem. Prozkoumali jsme všechny předložené důkazy. Nyní se odebereme na poradu. Rozsudek vyhlásím za dvě hodiny.“

„Povstaňte, přichází soud!“ zvolal zřízenec.

Všichni povstali s viditelným očekáváním ve tváři. Soudce položil desky se spisy na stůl, otevřel je a vybral arch papíru. Vážným pohledem přešel po přítomných. Potom si nasadil brýle a začal číst.

„ Soud po zvážení všech okolností souvisejících s tímto případem rozhodl následovně. V bodě číslo jedna, tedy zda je Rudolf Schmidt a Eduard Beck tatáž osoba, rozhodl soud takto: protože se věrohodně neprokázala totožnost Rudolfa Schmidta, ale naopak, totožnost Eduarda Becka se prokázala dostatečně, zbavuje se obvinění v tomto bodě obžaloby. V bodě dva, tedy zda obžalovaný věděl o vraždách spáchaných jeho pobočníkem Bernardem Kraftem, nebo mu je dokonce přikázal spáchat, soud rozhodl, že ne. Zbavuje se obžaloby v plném rozsahu. V bodě tři, tedy zda se obžalovaný podílel na nezákonném podporování neonacistických organizací, soud rozhodl, že neexistuje žádný hodnověrný důkaz o tom, že by tomu tak bylo. Zbavuje se obžaloby v plném rozsahu. V bodě čtyři, zda byla zkrácena daň ze získaných prostředků, soud uznal, že ano. V bodě pět, zda se obžalovaný podílel na vydírání za účelem svých obchodních aktivit, soud uznal, že ano. Polehčující okolností však je, že obžalovanému byla prokázána dosavadní bezúhonnost před zákonem, jakož i snaha o podporu kultury, sportu a charitativních akcí. Obžalovaný tedy není pro společnost nebezpečný, právě naopak, je pro ni přínosem. Kromě toho, dostatečně prokázal lítost nad svým jednáním a současně je rozhodnut odčinit vzniklou škodu. Odsuzuje se tedy k souhrnnému trestu na deset let vězení ve věznici s minimální ostrahou. Požádat o předčasné propuštění může nejdříve po šesti letech. Soud končí, rozsudek nabude platnosti do patnácti dnů. Do té doby je možné vznést odvolání.“

Beck podal obhájci ruku. Tem mu ji vřele stiskl. Proč by také ne, vždy právě vydělal pěkný balík peněz. Jeho mecenáš je nadmíru spokojen. Namísto doživotního trestu, šest let ve vězení s minimální ostrahou. To se dalo ve skutečnosti považovat za vítězství.

„Odvolám se, já se odvolám!“ křičel Siebert zbytečně.

Hněv a bezmoc se v něm míchaly a draly se ven. Ještě však není všemu konec. Ještě ne!

Kapitola 1.

„Gratuluji, pane Beck.“

Werner, jeho nový pobočník pro speciální záležitosti, spěchal stisknout mu ruku. Vše se vyvíjelo podle plánu.

„Děkuji, Werner, za vaši důvěru a oddanost,“ řekl strojeně srdečně. Potichu však dodal: „Postarejte se o Sieberta, podle původního plánu. Musí to být na sto procent, žádná stopa, žádná spojitost se mnou!“

Beck na svého člověka upřel svůj přísný pohled. Wernerovi bylo jasné, co tím chtěl říct. Jestliže selže, někdo jiný se postará o něho. Beck neodpouštěl chyby. Neviděl v tom žádný problém. Je to profesionál, toto byl jeho život. Krátce přikývl a odešel. Čeká ho dost práce.

Státní prokurátor Karl Siebert seděl za počítačem ve své pracovně a usilovně spisoval odvolání proti rozsudku v kauze Beck. Ne, takto to nenechá. Bylo mu jasné, že Eduard Beck je válečný zločinec Sturmbannführer Rudolf Schmidt, a mimoto je také vrah, vyděrač a daňový podvodník. Proces se táh už několik měsíců, díky čemuž byl téměř každý den v novinách nějaký příspěvek ze soudu. Jeho tvář se často objevovala na titulních stranách novin spolu s Beckovou. Byla to výborná reklama. Už zanedlouho se chystal otevřít si vlastní advokátskou kancelář. Dokonce už měl vyhlédnuté prostory v centru města. Za podmínku si uložil vítězství v procesu s Beckem - Schmidtem. I když i dnešní rozsudek byl v určitém smyslu výhrou, chtěl víc. Unaveně se opřel na stoličce a protřel si oči. Hrubý návrh odvolání byl hotov. Nyní si to musí nechat projít hlavou a nechat to vyzrát. Na dnes však už stačí. Teď se musí odreagovat od práce a napětí. Zvedl telefon a vytočil místní číslo.

„Night club Timea, prosím?“ ozval se mazlivý hlas ze sluchátka.

„Tady Richter,“ představil se pod jménem, které používal při návštěvách klubu, „chci si na dnes objednat pokoj. Obvyklé menu. A prosil bych Ritu, pokud je volná.“

„Ale samozřejmě, pane Richter. Pro vás všechno. Příjemný zbytek dne, těšíme se na vaši návštěvu.“

Položil. Každý měl nějakou slabost. Slabostí perfekcionisty a detailisty, neúplatného státního prokurátora Karla Sieberta, byly lehké dívky. Mohl je vlastnit, dělat s nimi, co se mu zachtělo, i když jen na ten prchavý okamžik, který si zaplatil. Nesnášel vulgární štětky postávající na ulicích a nabízející svá, často zanedbaná, těla. Měl rád profesionalitu v každém směru. K této zálibě přičichl ještě v době studií, přivedl ho k tomu jeho spolubydlící na internátě. Úplně tomu propadl. A ani později, dávno po skončení právnické fakulty, se těchto nočních výletů nedokázal vzdát. Zpočátku byl jak na trní, bál se prozrazení a zničení dobré pověsti. Vyhledával podniky daleko od svého působiště a často přicházel v přestrojení. Tato příchuť zakázaného ovoce a nebezpečí ho přitahovala ještě více. Bylo to jako droga, které se už nedokázal, a ani nechtěl vzdát.

„Werner,“ řekl krátce do telefonu.

„Ulrike, noční klub Timea. Pan Richter si na dnes večer objednal pokoj. Obvyklá objednávka, vybral si Ritu jako posledně.“

„Díky zlato! Vyrovnáme se jako vždy.“

Položil a vzápětí už vytáčel další číslo. Telefon zazvonil jen dvakrát. Když se ozval na druhém konci hlas, řekl jen: „ Je nejvyšší čas nakoupit.“

„Rozumím,“ odpověděl rázný ženský hlas.

Položil sluchátko. Operaci rozběhli na přání jejich šéfa už dávno. V podstatě hned, jak se začal soudní proces s Eduardem Beckem. Dnes věděli o prokurátorovi Siebertovi všechno. Kolik vydělává, co má ve zvyku jíst, jaké má plány do budoucnosti, co si obléká, s kým se schází. Ale i to, jaké má slabiny. Tento „nákup“ neznamenal nic méně a nic více než to, že se svět zbaví jednoho sprostého slizkého hada. Hada, který se navíc ukrýval za zákon. Každý má svoje slabiny.

V deset večer zastavilo na periferii města před známým nočním klubem nablýskané auto. Vystoupil z něho elegantně oblečený, asi pětatřicetiletý muž. Naučeným pohybem podal klíček od auta spolu s několika markami mladému chlapci, aby mu zaparkoval auto. Přestože se klub nacházel poměrně dost daleko od města, anebo právě proto, byl na vysoké úrovni a navštěvovali ho mnozí prominentní hosté z řad podnikatelů a politiků. Když vstoupil dovnitř, obklopilo ho známé příjemné intimní tlumené osvětlení, laděné do modro-růžova, a vzrušující vůně drahých parfémů. Poznal to tu dobře, už více než dva roky byl stálým zákazníkem. Důvěrně poznal většinu místních dívek. Výhodou bylo, že se dost často střídaly, takže nebyl problém si vybrat. Přešel směrem k recepční a mile se usmál.

„Dobrý den, Ulrike.“

„Dobrý den, pane Richter. Vše je připraveno podle vašeho přání. Ale bohužel, je tu přece jen jedna malá nepříjemnost. Rita se vám nebude moci věnovat.“

„Jak to?“ zeptal se zaskočen, no rozhodnut nedat se ničím odradit. Dnes večer se chtěl maximálně odreagovat.

„Chudinka, dnes měla vážnou autonehodu. Lékaři už nemohli nic udělat. Nedejte se tím však rozladit.“ Spiklenecky se k němu naklonila a téměř do ucha mu zašeptala: „Máme tu nové děvče. Extra třída. Je ještě neokoukaná a doufám ani to ostatní. Nechává si říkat Tamara. Nezní to exoticky?“

„Hm,“ zauvažoval, „proč ne? Tak dobře, ale nejdřív ji chci vidět.“

„Samozřejmě. Tamaro, pojď sem, prosím,“ zavolala.

Od baru se odlepila vysoká štíhlá blondýna. Vlasy měla zastřižené nakrátko, minimálně našminkovaná. Přestože nebyla ani tak vyzývavě oblečená jako ostatní, něco na ní Sieberta velmi přitahovalo. Zatímco přišla až k nim, cítil nastupující erekci v nohavicích. Něco v ní v jeho podvědomí vzbuzovalo neklid. Sálal z ní zvláštní chlad. S takovým něčím se setkával v soudní síni. Mnozí sérioví vrazi šířili okolo sebe podobnou auru smrti. Když se mu podívala do očí, pocítil mrazivý chlad, a zároveň spalující vzrušení. Tu musí mít! Za každou cenu!

„Beru,“ ledva dostal ze zcela vysušeného hrdla.

Sedli si k baru. Objednal si gin s tonikem a citrónem. Chvíli se mu zdálo, že cítí vzdálenou nasládlou příchuť nápoje, ale hned to pustil z hlavy.

Rychle ze sebe strhal šaty. Tak silnou erekci neměl snad ještě nikdy. Chtěl ji, potřeboval ji. Na pokoji si vypili ještě po jedné skleničce. To už ztopoření začínala provázet bolest. Nejprve slabá, potom stoupala, až zachvátila celou oblast pánve. Současně s tím měl pocit, že mu vynechává srdce. Chtěl říct něco vtipného. Najednou ho ovládl strach. Jeho otec zemřel poměrně mladý na selhání srdce. S námahou se nadechl a procedil mezi zuby: „Doktora!“

Dívala se na něho bez zájmu. Jako by čekala, co bude následovat. V jejích očích se neodrážely žádné emoce.

„Prosím!“

Do očí se mu tlačily slzy. Nedokázal se téměř už ani pohnout. Jeho tělo se zmítalo v křečích.

„Už jsi skončil?“ zeptala se chladně.

Tehdy to konečně pochopil. Odtud se už živý nedostane. Všechno to byla past.

„Ty děvko!“ vycedil z posledních sil a upadl do bezvědomí.

Walter Rosenbach, policejní komisař ve výslužbě, seděl v podřadném baru a pomalu si upíjel z lahve piva. Přemýšlel o svém zpackaném životě. S kolegyní Helgou mu to dlouho nevydrželo. Původně si plánoval, že po Beckově dopadení odejde do výslužby a bude si s Helgou užívat volný čas. Bude se věnovat svým koníčkům, prostě stihne vše, na co neměl doposud čas. Ale policejní život ho ovlivnil víc, než si byl ochoten připustit.

Nedokázal se znovu zařadit do normální společnosti. Po několika měsících jejich společného života se začali z jeho nitra vyplavovat démoni. Byl nespokojen, chyběl mu ten věčný boj se zločinem, který tak nenáviděl a miloval současně. Začal být nervózní i na Helgu. Ta mu nakonec dala na výběr. Buď se vyrovná sám se sebou a se svým životem, anebo od něho odejde. Rozešli se a on se začal utápět v alkoholu. Nakonec si našel práci jako noční strážník v jistém továrenském komplexu. Nešlo mu o peníze, měl celkem slušnou policejní rentu. Chtěl mít opět pocit, že není zbytečný. Opět si oblékal uniformu a připínal zbraň. Ale alkoholu se nevzdal. Setkával se s podobnými zkrachovanci, jako byl on sám.

Ke stolu si přisedl bývalý kolega z oddělení vražd.

„Zdravím tě, Waltře. Četl si dnešní noviny?“

„A na co?“ zeptal se otráveně.

„Není to ten mladý prokurátor?“

„Tak ukaž,“ řekl ledabyle.

Když uviděl na titulní straně tvář prokurátora Karla Sieberta, ihned zbystřil zrak a začal pozorně číst.

Smrt v nevěstinci

Úspěšný státní prokurátor Karl Siebert, známý jako neúprosný bojovník proti zločinu a zastánce práva, byl nalezen mrtev v exkluzivním nočním klubu Timea. Podle pracovníků tohoto zařízení byl zde poměrně dost častým hostem. Jistý nejmenovaný zdroj uvádí, že prokurátor byl vysazen na neobvyklé, až odsouzeníhodné sexuální praktiky. Je zarážející, že člověk, který tak zapáleně pronásledoval mravní poklesky, je sám páchal. Co všechno ještě tento muž skrýval, se už asi nedozvíme. Podle předběžné pitevní zprávy bylo příčinou smrti srdeční selhání v důsledku předávkování se prostředky na podporu potence. V jeho bytě, který dostal de facto z kapsy daňových poplatníků, se našlo větší množství erotických pomůcek, porno časopisů a omamných látek.

Článek doprovázely bombastické fotografie mrtvého muže, v posteli s nebesy a červeným povlečením. Naproti tomu tu byla i menší fotografie Sieberta v zásadní póze na soudě. Toto vytvářelo zajímavý kontrast.

Mnohem menší článek na třetí straně oznamoval, že Eduard Beck byl odsouzen za daňový únik na deset let vězení s minimální ostrahou a propuštěn může být nejdříve po šesti letech. Byly tu i ohlasy lidí, kterým pomohl v nouzi, a hanlivé komentáře na adresu prokurátora.

„Mrtví nehovoří,“ zamumlal si Rosenbach pod nos.

Jaký epitaf na hrob mladého právníka. A ta nacistická svině Beck-Schmidt je za šest let venku. Čistý před zákonem. Trest si odpyká poctivě - to je jisté. A potom může vesele pokračovat ve svých špinavých praktikách. Nepochyboval o tom, že ani ve vězení se s ním nezachází jako s obyčejným zločincem.

I když byl už původně na odchodu, objednal si ještě dvojitý Schnaps a až potom zmizel pryč. Cestou domů si v malém obchůdku koupil několik plechovek piva a lahev laciného alkoholu.

Dnes v noci se opět bude utápět v sebelítosti.

„Velmi si vážím toho, co děláte pro Německo a pro nás všechny, pane Beck,“ řekl strážník. Byl to už starší pán čekající na důchod. Prošedivělé, krátce střižené vlasy se mu lepily na zpocené čelo. Bylo tu teplo a jeho mírná nadváha mu už začínala překážet v práci. Do penze mu chyběl už jen jeden rok. Těšil se, jak se bude věnovat vnoučatům, rybolovu a svým koníčkům. Byl vášnivý sběratel známek.

„Ano?“

Beck zvedl pohled od finančních výkazů své společnosti. Byl tu zatím jen několik dní, ale podmínky se mu zdály celkem snesitelné. Už na druhý den mu umožnili číst denní tisk. Dokonce měl k dispozici telefon s faxem. Vše díky úplatkům na správných místech. V podstatě si mohl dělat vše, co chtěl. Samozřejmě, nemohl odtud odejít.

„Jak se jmenujete?“ zeptal se přátelsky strážníka.

„Herbert Krauss. Ale říkejte mi, prosím, Herbert. Vážím si vás jako velkého člověka. A po tom, co napsali o tom všivavém prokurátorovi v novinách, věřím, že jste zcela nevinen,“ řekl upřímně.

„Drahý Herberte, nikdo není bez viny. Záleží to od úhlu pohledu. Z hlediska tohoto systému jsem nevinen. Ale je ten systém správný?“

Podíval se mu přímo do očí. Viděl, že muž naproti pozorně poslouchá.

„Nakonec vy sám. Zanedlouho půjdete do penze. Za celoživotní, nepochybně poctivou, službu tomuto systému dostanete pár marek, anebo jak budou pokračovat v tom svinstvu zvaném Evropská unie - pár eur. Německo přestane být suverénní, stane se sluhou těch slovanských žebráků. To chcete? To chtějí Němci?“

Když Krauss zavrtěl hlavou, pokračoval: „Na druhé straně, já vám mohu nabídnout více. Mohu nabídnout více každému jednomu pravému Němci. Uvažujte!“

Pokračovali v rozhovoru až do večera. Nakonec měl v Kraussovi přesvědčeného stoupence. Udělal by pro něho všechno, snad by i zabil. Nebyla náhoda, že Krauss byl k němu přidělen jako strážce. Dávno si dal všechny prověřit a jeho si vybral jako tvárný materiál, kdyby náhodou. Plánoval sice odsedět si nutných šest let a z vězení dále pokračovat ve svých aktivitách, ale kdyby výrazně pokročili, nechal si možnost útěku v záloze.

Werner právě končil instruktáž partě čtyř mladých výrostků. I když vypadali spíš jako mladí chuligáni, v kožených vestách a s vyholenými hlavami, měli za sebou dost tvrdý výcvik. Byli trénovaní v boji se střelnými zbraněmi, ale i s holýma rukama. Nacházeli se v místnosti, kterou používali na podobné účely. Místnost neměla okna a byla kompletně odhlučněná.

„Náš šéf si přeje, aby to vypadalo jako vandalismus, při kterém jsou pachatelé nečekaně překvapeni strážníkem. Takže žádné střelné zbraně. Ale pozor, měli byste vědět, že je to bývalý policajt. Zachovejte si maximální opatrnost.“

Jednoho po druhém si je všechny prohlédl. Jejich tváře hořely dychtivostí.

„Je to jasné?“ zeptal se ještě.

„Ano,“ odpověděli jako jeden.

„Jděte!“ přikázal, „ a nezapomeňte, že neúspěch neberu.“

Když odešli, sám pro sebe tiše dodal: „Ani Beck ne.“

Walter Rosenbach znuděně poslouchal malé rádio. Na stole se mu hromadily prázdné plechovky od piva. Zdálo se, že každou chvíli začnou padat ze stolu, plného nepořádku. Ráno to uklidí, už dávno totiž zjistil, že ho nikdo nekontroluje. Vypadalo to, že tu ani nemusí být. Je tu jen na okrasu. Nebo spíš kvůli pojišťovně. V noci tu bylo totálně mrtvo. Nic se tu ani nepohnulo. Těžké noční ticho přerušovalo jen sporadické cvakání stupaček na parovodech a škvrkání jeho rádia v  místnosti. Za hodinu se vybere na pravidelnou obchůzku továrny. Ne že by to bylo nutné, ale jeho podvědomí se bouřilo proti absolutní nečinnosti. Obchůzka mu trvala maximálně půl hodiny a zbytek služby obyčejně trávil v této přetopené kanceláři a podřimoval za stolem, posilněn vypitým alkoholem.

Nedbale vykračoval tmavými, tichými halami továrny. Světlo silné baterky poskakovalo po nehybných strojích. Vypitý alkohol ho otupoval, ale jen částečně. Dávno se stal součástí jeho života, něco jako starý přítel. Pil ho automaticky, už ho téměř ani necítil. Nebo si aspoň namýšlel, že ne. V tom jeho pozornost upoutala velká otevřená vrata centrálního skladu výrobků připravených na expedici.

„Zatraceně!“ zaklel tiše.

Něco tu nehrálo. Za celou dobu, kterou tu strávil, se mu nic podobného nestalo. Německá pořádkumilovnost a pedantnost nedovolovaly takové chyby. Hlava se mu okamžitě vyjasnila. Zbystřil sluch. A skutečně, za dveřmi zachytil slabý šramot. Potichu odepnul knoflík na pouzdře se zbraní. Nosil automatickou Berretu kalibru sedm šedesát pět. Zhasl baterku a počkal, až si jeho oči zvyknou na šero noci. Potom opatrně vykročil ke dveřím. Postavil se k nim z pravé strany. Opřel se o zárubeň a nahlédl dovnitř. Tři mladíci právě páčili železnými tyčemi kontejner s hotovými výrobky. Dva vedlejší již byly otevřeny a vybrakovány. Na zemi už leželo několik nesmyslně rozmlácených krabic, všude se povalovaly elektronické součástky.

„To bych nedělal, opičáci!“ zakřičel na vandaly výstražně.

S opovržením si ho prohlédli. Zřejmě o něm neměli valné mínění. Ani se neobtěžovali přestat.

Jako by tam ani nebyl.

„Tak dost!“ zakřičel ostře. „ Přestaňte!“

Tentokrát si už jejich pozornost přitáhl. Jeden z nich, zřejmě vůdce bandy, popošel o krok k němu. Vyzývavě se usmíval, toče při tom krátkou železnou tyčí v ruce.

„No tak dědo, už sis vypil svou denní dávku piv?“ zarýpal drze. „No ukaž, jak štěká starý policejný pes.“

Rosenbacha trhlo. Ne že by ho to urazilo. Jen takové hloupé rýpavé řeči, ale něco tu nesedělo. Na to, aby to byla náhoda, byl ten mamlas až příliš konkrétní a příliš přesný. Jeho dávka piva, starý policejní pes! Sáhl rukou po vypínači. Místnost zalilo ostré světlo, až zamžoural.

„Pozor, má zbraň!“ vykřikl jeden z výrostků.

Zpanikařil a snažil se vytáhnout zpoza pasu vlastní pistoli. Starý policista víc nepotřeboval.

Reflexně vytrhl z pouzdra vlastní Berretu a dvakrát za sebou rychle vystřelil. Mladík padl v polovině pohybu. Bílé tričko s nápisem se mu hned začalo barvit dočervena. Druzí dva se k němu rozběhli s napřaženýma rukama. Změnil palebný úhel a oba je zneškodnil.

Odpoutal pozornost od nehybných těl a začal kontrolovat zbytek místnosti. Nic. Byli tři. Dostal je všechny. Teď půjde nahoru do kanceláře a zavolá polici. Stále se mu však v hlavě proháněly tisíce myšlenek a draly se ven. Jeho policejní mozek, zvyklý kombinovat, vysílal varovné signály. Starý policejní pes, starý policejní pes, starý policejní pes…. Najednou se mu rozjasnilo. Tady nešlo o pár rozbitých krabic. Nebyla to náhoda, že sem přišli dnes, když má službu on. Zde šlo přímo o jeho osobu. Ale kdo? A proč? Během své kariéry si proti sobě poštval desítky zločinců všeho ražení. Někteří z nich se už dostali z vězení. Toto nesedělo ani na jednoho z nich. Ti by ho jednoduše zabili i bez tohoto divadla.

Zpoza kontejneru vystoupila vysoká postava. Dříve, než mohl jakkoliv zareagovat, železná tyč tohoto zkurvysyna vyplnila celý obzor. Strašný úder do hlavy poslal Rosenbacha okamžitě k zemi. Další se na něho spustily s intenzitou krupobití. Věděl, že je na konečné. Je po všem.

-Helgo, Helgo…- to byla jeho poslední myšlenka předtím, než mozek vypnul a jeho duše odplavala na místo, kde najde konečně klid.

Werner netrpělivě čekal v suterénu staré budovy. Tu si pronajala dceřiná společnost, ve které měla firma Beck und Beck devadesátiprocentní podíl. Po jejím odhlučnění ji využívali nejen jako místo schůzek, ale také jako cvičiště a střelnici. Nakonec, Beck měl takovýchto míst k dispozici více. I když momentálně seděl ve vězení, jeho předcházející aktivity v plném proudu pokračovaly. Některé dokonce ještě ve větší míře. Namísto šéfa je řídili jím vybraní lidé. Jako například on sám. Pracoval v Beckových službách už čtvrtý rok. Původně ho k tomuto podniku přivedl Bernard Kraft. Opravdu, kdoví, kde se ten člověk poděl. Vytáhl si cigaretu a nervózně si zapálil. Kde jsou? Už meškají patnáct minut oproti původnímu plánu. To neměl rád.

Dveře se otevřely. Dovnitř vešel ozbrojený strážník v černé uniformě doprovázen jedním z mladíků, které poslal do akce.

„Člověče, kde trčíš tak dlouho?“ zavrčel na mladíka. „Jak proběhla akce?“

„Vše šlo podle plánu. Teda až do chvíle, kdy Kučeravec vytáhl zbraň. Tehdy se všechno zvrtlo,“ vysvětloval roztřeseně. „ Ten bastard je všechny dostal. Byl nečekaně rychlý. Nakonec jsem ho odrovnal. Je po něm.“

Až teď si Werner všiml, že mladý chuligán je celý od krve. Oči mu divoce lítaly po místnosti. Očividně byl ještě v šoku a s nervy totálně na dně. Hlupáci, takto se nechat zmasakrovat starým ožralou. Zachoval klid. Podíval se na chlapce mírně, i když to v něm všechno vřelo.

„Je po něm? Dobře, dej si chvíli pauzu. Řekl jsem, žádné střelné zbraně. Vzal jsi Kučeravcovu pistoli?“ zeptal se jakoby mimochodem.

Je důležité, aby to vypadalo jako nehoda. Není žádoucí žádné, ani to nejmenší spojení s hrdinou německé ekonomiky Eduardem Beckem. Tak šéfa po smrti toho potkana prokurátora Karla Sieberta začaly nazývat noviny. A tak to také zůstane. Dostal jeho důvěru. On nezklame. Ovšem, byly potřebné i větší investice v podobě úplatků, kombinované se sliby a výhrůžkami, ale vyplatilo se to. Siebertův nástupce rychle pochopil, co se od něho čeká. Odvolání proti rozsudku, které tak zapáleně prosazoval jeho předchůdce, nepodal. Uspokojil se raději s jistým úplatkem, protože pochopil, že by mohl lehce přijít k nepříjemné nehodě.

„Ano, tady je.“ Z úvah ho vytrhl mladíkův hlas, když mu, povzbuzen pochvalou, podával zbraň.

Werner ji opatrně chytil do ruky. Byla to malá automatická zbraň. Rychle zkontroloval zásobník. Plný. Vsunul ho s jemným cvaknutím a natáhl spoušť. Potom, jako by nad tím ani nerozmýšlel, zvedl zbraň a střelil nic netušícímu mladíkovi přímo do čela. Bernardova škola. Dnes už neprůstřelnou vestu nosil kdekdo. Od špinavých policajtů až po ustrašené finančníky. Rána do hlavy ale byla jistá jako slovo boží. Amen.

Zamyšleně pokynul strážci: „Postarej se o tělo!“

Koniec ukážky

O autorovi

Narodil se v roce 1979. Od dětství je vášnivým čtenářem. Prošel vícerými obdobími zájmu, od dobrodružné literatury přes detektivky a historické knihy až po sci-fi. Zejména téma cestování v čase je autorem považováno za nekonečný potenciál možností.

Sám preferuje cestování v čase směrem do minulosti. Takto je vytvořena konfontace mezi člověkem moderní doby se všemi vědomostmi o světě a životem v daleké minulosti, kde heslo „život je boj“ platí doslovně.

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2015

Vytvorené prostredníctvom Publico.sk

Table of Contents

Titulná strana

Věnování

Prolog

Kapitola 1.

O autorovi

Tiráž