Emília Dalekorejová Beňová

Temní Anjeli - Posolstvo 1

Ukážka z elektronickej knihy

formát EPUB

Copyright © Emília Beňová

„To kým som jednoducho nedokážem zmeniť a jediná možnosť, ako sa s tým naučiť žiť,

je - vyrovnať sa s tým.“

1. Prológ

NIKDY SOM NEBOLA ÚPLNE OBYČAJNÝM človekom. Aspoň nie takým obyčajným, ako boli moji rovesníci a ako som si to i ja sama vždy priala. Už od malička som veľmi dobre vedela, že môj život nebude taký idylický ako život ostatných ľudí. Hlavne preto, že som nebola obvyklou bytosťou a to ma nespočetnekrát hnalo k otázke, Kto v skutočnosti som?

Môj život bol vždy plný tajomstiev a drobných klamstiev, no nemôžem sa prinútiť k tomu, aby som niečo z toho, čo sa za posledné mesiace stalo, ľutovala. Dokonca ani vtedy, keď som bola často v nebezpečenstve a vystavovaná úskaliam vlastného osudu. No moje skutočné JA mi aj napriek tomu zostávalo dlho neznáme.

Keď som sa nakoniec dozvedela kým som, lepšie povedané kým budem, chcelo sa mi kričať. Nemohla som tomu uveriť. Niečo také predsa neexistovalo. Nie v mojom pragmatickom svete.

Život je však nevyspytateľný a často sa v ňom dejú veci, o ktorých mnohí nemajú ani potuchy. No sú skutočné a častokrát úzko späté práve so životmi obyčajných ľudí.

Predstava, že sa od ostatných ľudí niečím líšite, nie je práve príjemná. V prvom rade preto, že ak by ste komukoľvek povedali o vašom zvláštnom dare, povedal by, že ste buď blázon alebo monštrum. Obe možnosti sú strašné a ak sú vyrieknuté nahlas, je to ako počuť svoj vlastný rozsudok smrti. Desivé a odstrašujúce.

Aj preto som o svojej schopnosti, ktorú mi pridali do vienka nevyspytateľné sudičky nemohla nikomu povedať. Dokonca ani jedinej priateľke, ktorú som mala, Leslie Bleerovej.

O svojich rodičoch som toho veľa nevedela, len to, že mama zmizla, keď som mala tri roky. Môjho otca nepoznal nik. Dokonca ani stará mama, ktorá ma celé roky vychovávala celkom sama. Mamu spomínala iba zriedkakedy. Zakaždým sa tejto téme šikovne vyhla, akoby sa bála, že povie niečo, čo by ma sklamalo.

Možno, že ju spomienky boleli a preto o nej nerada hovorila a ja som na ňu ani nikdy netlačila. Vedela som, že vyzvedať a jatriť staré rany nie je nikomu príjemné. Radšej som ticho čakala v úzadí, tíško dúfajúc, že príde vhodná chvíľa a ona sama mi povie celú pravdu o mojich rodičoch a možno aj to, kým v skutočnosti som.

2. Dar z temnôt

VOLÁM SA MADISON WILLIAMSOVÁ, NO výhradne používam meno, Madyne. Toto meno mi vybrala moja stará mama, ktorá si myslela, že takto budem chránená, hoci ja som vôbec nechápala pred čím, alebo pred kým ma chce takto chrániť. Vzdorovať jej bolo však márne a zbytočné. Mala tvrdú povahu, no tuším, že toto som zdedila po nej.

Tiež som ustupovala až po dlhom vrčaní a neoblomnom protirečení a vzdávala som sa vlastne iba vtedy, keď som už nemala chuť ďalej sa hádať. No to sa stávalo len zriedkakedy. Väčšinou som aj tak docielila, aby som mala posledné slovo práve ja.

Z časti som panický strach svojej starkej o moju maličkosť chápala. Bála sa, že aj mne niekto ublíži, tak ako to pravdepodobne urobili mame...

Na mamu som si vôbec nespomínala. Nemala som dokonca ani jej fotku. Poznala som ju iba z rozprávania svojej starkej, ktoré sa vždy končilo tým istým - mama jedného dňa jednoducho zmizla a nikdy viac o nej nik nepočul.

A môj otec? Toho stará mama nepoznala. Vraj sa s mamou spoznali kdesi v knižnici, kde mama pracovala. Zaľúbili sa a pol roka nato sa odsťahovali. Onedlho na to sa však mama vrátila domov s plačom, že sa rozišli. O mesiac neskôr zistila, že je tehotná, no otca sa nikdy nepokúsila vyhľadať. To, prečo sa rozišli, starká nikdy nepovedala, aj keď som si takmer istá, že poznala pravý dôvod.

Možno mlčala, pretože nechcela, aby som sa dozvedela pravdu o tom, kto bol mojim biologickým otcom. Možno vôbec nebol dobrým človekom a mama od neho radšej ušla. Netuším, či vôbec vedel, že existujem. Mama ho opustila a on sa za ňou nikdy neprišiel pozrieť. Nezaujímal sa o to ako sa má alebo či niečo nepotrebuje. Aj preto som netúžila spoznať ho. Bol mi ľahostajný.

Obavy starej mamy mi mnoho ráz pripadali neuveriteľne prehnané, občas až paranoidné. No musím priznať, že chvíľami naháňali strach aj mne. Vždy, keď blúznila zo sna, spomínala akési, studené bytosti – nadľudské, nemŕtve. Osoby, ktoré nám chceli ublížiť. Často v sne volávala o pomoc. Kričala, že vidí krv a prosila ma, aby som ušla preč, kým je čas.

Desilo ma to, aj keď som sa vždy tvárila vyrovnane a nebojácne. Zakaždým som sa ju snažila upokojiť slovami, že nič z toho neexistuje, že to nie je reálne, no moja duša volala o pomoc. Bola som z toho všetkého úplne vystrašená.

Svet bol krutý a plný nebezpečenstva, a predstava, že jej sny možno nie sú až tak neskutočné, ma veľmi znepokojovala. Možno v nich bolo niečo reálne, niečo čo sa skutočne mohlo stať a to ma nútilo k myšlienkam, ktoré som si nikdy predtým nepripúšťala.

Čo ak som v skutočnom nebezpečenstve?

Veľakrát som ju chcela zobudiť, požiadať ju, aby mi povedala viac, no nikdy som to neurobila. Tajne som dúfala, že ak budem ticho počúvať jej volania o pomoc počas spánku, dozviem sa viac. Ona však stále opakovala iba tie isté nesúvislé, zmätené vety.

Mňa zase trápilo, že som spávala sotva tri hodiny. Niekedy som bola už zrána taká slabá a unavená, že by som dala čokoľvek za jeden jediný poriadny spánok. Trpela som jeho nedostatkom, no nie preto, že som na neho pre vyťaženosť nemala dostatok času. Dôvody pre ktoré som nemohla spávať boli hneď dva.

Tým prvým bolo, že som večer takmer nikdy nebola unavená, čo mi nijako nešlo do hlavy. Normálni ľudia predsa v noci spávali. Bolo to našou prirodzenosťou, neodmysliteľnou súčasťou každodenného života. Mne však stačilo, aby som si na pár hodín zdriemla a bola som znovu na nohách. Nebolo to normálne, a to ma znepokojovalo natoľko, že som si dala urobiť vyšetrenia. Podľa lekárov mi však nič nebolo a ani výsledky testov nepoukazovali na žiadnu anomáliu.

Druhým, rovnako podivným faktorom mojej nespavosti boli nevysvetliteľné bolesti vyžarujúce z môjho vnútra. Možno to bolo niečo vrodené alebo nejaká zvrátená porucha, ktorá sa objavovala vždy počas splnu a zakaždým trvala iba jednu jedinú noc. Neboli to však len tak nejaké bolesti.

Začínalo to lámkou v žalúdku a postupne pohlcovalo zvyšok môjho tela. Bolo to, akoby tá bolesť pretekala mojimi žilami a kúsok po kúsku ma celú morila. Neskôr sa bolestivá lámka zmenila na neznesiteľné pálenie v celom vnútri. Bolo to, ako by mi pod kožou plápolal oheň, ktorý ma mučivo spaľoval celé hodiny.

Predzvesť hroznej bolesti, na ktorú nezaberali žiadne lieky, ničila moje myšlienky vždy, keď sa blížil spln. Zakaždým ma pochytila úzkosť z toho, že znova budem musieť pretrpieť noc, ktorá ma desila zo všetkých nocí najviac. Noc plnú tak neznesiteľnej bolesti, ktorú nemôžete nijako zastaviť a ani predýchať. Našťastie trvala vždy iba niekoľko hodín a s príchodom rána sa akoby zázrakom celkom vytratila. Takto to bolo už takmer druhý rok a hoci ma to trápilo, nikdy som o tom nikomu nepovedala.

Dokonca ani svojej starej mame, aj keď si myslím, že to tušila, napriek tomu, že som sa snažila plakať do vankúša a skrývať pred ňou svoje utrpenie. No zrejme nedostatočne, tie najhoršie sny totiž stará mama mávala práve po mojich mučivých nociach.

Zakaždým, keď sa prebudila z takejto mory, začala ma varovať pred zlými osobami. Ľuďmi, ktorí sa už navonok odlišovali od ostatných a ktorí mi budú chcieť ublížiť. Bála sa o mňa až tak panicky, že som jej musela sľúbiť, že nikdy nedovolím, aby ma odprevadil domov niekto iný, než bol barman Hank, sused a rodinný kamarát, ktorému stará mama bezvýhradne dôverovala. Teda ak nerátam svoju priateľku Leslie Bleerovú. Aj jej starká verila, no pre Hanka mala jednoducho slabosť.

Hank bol človek, ktorý mal v sebe úchvatnú schopnosť získať si dôveru ľudí a pritiahnuť ich na svoju stranu hneď, ako ste sa s ním pustili do reči. Netuším, ako to robil, no aj mňa si tým získal. Vedela som, že mu môžem bez akýchkoľvek pochybností dôverovať a môžem sa na neho kedykoľvek spoľahnúť.

Podľa starkej bol Hank ideálnym partnerom pre mňa. Bol síce úžasný človek, skvelý kamarát a spoľahlivý kolega, no nič viac. Mala som ho rada, to nepopieram, a tiež sa mi páčil, no na lásku to nestačilo. Bolo to skôr niečo, ako priateľstvo, silné puto založené na dôvere a porozumení.

Preto ma mrzelo, že on to vnímal inak. No chodiť s ním, by bolo, ako chodiť s nevlastným bratom a čosi také sa mi priečilo. Navyše som ho dokonale poznala, akoby aj nie, keď sme spolu rástli bok po boku.

Vyrastala som v okrajovej časti Sydney, ktorá bola povestná svojou kriminalitou a mojou učiteľkou bola samotná ulica. Poznala som tu každú lampu, zákutie či sprejovú maľbu na stenách budov. Dokonca aj každého zlodeja, či dílera, ktorý tu kedy zasmrdel.

Našťastie som so všetkými relatívne dobre vychádzala, začo iste vďačím aj svojmu podrezanému jazyku a schopnosti prispôsobiť sa hoci aj diablovi, ak bolo treba. Bolo to jednoducho nevyhnutné, aby som sa na tomto bohom zabudnutom mieste dokázala udržať v zdraví, čo v tunajších podmienkach znamenalo - pri živote.

Zlodejom a iným čvargám bolo fuk, či je noc alebo deň. Lúpili a prepadávali aj na pravé poludnie, denné svetlo im v ich aktivitách nijako neprekážalo. Boli chronickou chorobou tohto spustošeného miesta a ničili ho čím ďalej, tým viac. Polícia bola vo svojej bezradnosti absolútne bezmocná a tak si tu kriminalita rástla, ako huby po daždi.

Snívala som o tom, ako odtiaľto jedného dňa odídem na nejaké krajšie a hlavne pokojnejšie miesto a starú mamu vezmem so sebou. Často sme hrkútali o malom domčeku so záhradkou, nízkym bielym plotom a mačkou, ktorá by robila starej mame spoločnosť, kým by som bola v práci.

No ešte vždy to bolo príliš vzdialeným snom. V bare, kde som pracovala, sa nedalo zarobiť toľko, aby som si z toho dokázala niečo aj ušetriť a hoci som sa celé roky snažila nájsť si nejaké lepšie platené miesto, vždy ma odbili slovami, nemáte potrebné vzdelanie.

Samozrejme, že som ho nemala, keďže som bola zamestnaná už od svojich pätnástich, len aby som dokázala uživiť seba i starkú. Vzdelanie však bolo čímsi, ako vstupenkou do lepšieho sveta, preto som sa ho nemienila vzdať. Učiť som sa však mohla iba svojpomocne a doma, pretože zdravotné problémy starkej si vyžadovali, aby som jej bola neustále nablízku.

S učením mi často pomáhala Leslie Bleerová, spolužiačka zo základnej školy a dobrá priateľka. A popravde aj jediná, ktorú som mala. No učiť sa takto bolo niečo úplne iné, ako učiť sa v škole.

Navyše mi Leslie nemohla dať potrebný doklad o ukončení strednej školy a hoci som zďaleka nebola hlúpa, stále som pre svet ostávala tou chuderkou, ktorá skončila iba základnú školu. A s takýmto vzdelaním som o dobrej práci mohla naozaj iba snívať.

Mám dvadsaťdva rokov a pracujem ako čašníčka v starom, zatuchnutom bare na predmestí. Jedinom voľnom pracovnom mieste v najbližšom okolí, kde nepotrebovali stredoškolské vzdelanie. Je to snáď ten najhorší pajzel v Sydney a ja v ňom robím už šesť dlhých rokov. V podniku, ktorý by som nazvala skôr šenkom plným stratených existencií, ktorí sú tu len preto, že si nemôžu dovoliť nič lepšie.

Sama by som na takéto miesto nikdy nevkročila, no bieda a zúfalstvo občas prinútia človeka zájsť až do krajností. Dokonca aj do takých, ako sa odvážiť vkročiť do tak špinavého a nebezpečného lokálu, ako bol Čierny dingo.

V týchto končinách a konkrétne v tomto podniku by vás len veľmi ťažko postretlo niečo príjemné. No ak by ste mali chuť poriadne sa opiť lacnou pálenkou, nechať sa okradnúť, či zmlátiť na kašu, toto miesto bolo na to ako stvorené.

Čierny dingo dýchal nepokojom už cez ulicu a každý rozumný človek sa mu radšej zďaleka vyhol. No našli sa aj takí, korí vstúpili, či už z neznalosti miestnych pomerov, pokúšania osudu alebo z obyčajnej zvedavosti. V takej chvíli som sa už iba modlila, aby niektorí z podnapitých kunčaftov nevstal a nerozmlátil aj s nezvaným návštevníkom celý bar.

Pracovať tu bolo nielen drsné, ale i ponižujúce a preto som starej mame nedokázala povedať, kde presne pracujem. Poznala som ju pridobre nato, aby som vedela, že jej obavy o mňa by spôsobili, že by trvala na tom, aby som s touto prácou okamžite skončila. A prísť tak o jediný zdroj príjmu? To neprichádzalo do úvahy! Preto som zvolila radšej milosrdnú lož a povedala jej, že pracujem v jednej slušnej reštaurácií pár blokov ďalej, ktorá sa s našim podnikom nedala ani len porovnať.

Avšak aj Čierny dingo bol istým spôsobom niečím, ako reštauráciou. Až na to, že tu varil umastený starigáň, ktorého výtvory sa takmer nedali jesť a obsluha mala tiež od distingvovanosti veľmi ďaleko. No opitým chlapom bolo aj tak fuk, kto im prinesie pohár piva, či pančovanej pálenky.

Dokonca aj jedlo im zdá sa chutilo, hoci nad zvyškami, čo ostali na tanieroch, ohrňoval ňufákom aj kuchárov buldog. Niekedy som sa skutočne pozastavovala nad celým svojím životom a zúfala si. Môj život bol z jednej strany fajn, ale z tej druhej... na nič.

Bol nanič, keďže som pracovala, ako čašníčka v pajzli, kde vám nedokázali ani poďakovať. Otrasný, pretože som žila vo štvrti, kde nevhodné slovo navyše znamenalo problémy. Ubíjajúci, lebo som sa brodila z dlhu do dlhu. Neznesiteľný, pretože som túžila dosiahnuť niečo viac a pritom som vedela, že na tomto otrasnom mieste môžem stvrdnúť naveky.

Na druhej strane bol uspokojivý, pretože napriek drsným podmienkam to predsa len bol môj domov a bola som naň zvyknutá. Povzbudivý, lebo som mala starú mamu a dvoch priateľov, ktorí stáli vždy pri mne a príjemne nevyspytateľný, lebo z času na čas sa udialo niečo nové, niečo bláznivé a podnecujúce.

No asi najviac ma upokojovala skutočnosť, že keby som tu aj zostala tvrdnúť do konca svojho nenaplneného života s ostatnými skrachovancami, predsa len budem široko-ďaleko, jedinečnou. Mám totiž jeden atypický dar, ktorý patrí iba mne a ktorý by mi ani tí najvychýrenejší zlodeji z našej štvrte neboli schopní vziať.

Ten dar je mojou neodmysliteľnou súčasťou a napriek tomu o ňom nemá nik ani len tušenia. Musela som ho tajiť už od detstva a naučila som sa ho časom nielen perfektne skrývať, ale aj ovládať.

Ide o to, že dokážem silou vôle pohybovať predmetmi a táto moja schopnosť rozhodne nie je niečím, s čím by som sa mohla len tak hocikomu pochváliť.

Keďže som nechcela riskovať, aby ma zavreli na nejakú špeciálnu kliniku a testovali ma tam ako pokusné morča, musela som nájsť spôsob ako sa chrániť. Mlčať o mojej telekinéze sa ukázalo ako tá najúčinnejšia ochrana.

Iba stará mama vedela, čo dokážem a spočiatku to bola ona, ktorá na mňa úpenlivo naliehala, aby som tajila túto svoju anomáliu. Samozrejme, že som to ako dieťa ťažko znášala, túžila som sa predvádzať, no jedného dňa po mojich ďalších nezbedných kúskoch si ma stará mama zobrala bokom a prísne mi povedala, že keď s tým neprestanem, tak si ma nájdu veľmi zlí ľudia, ktorí ma od nej vezmú a už ju nikdy viac neuvidím.

Týmto sa jej podarilo vystrašiť ma až tak, že som od toho dňa svoju schopnosť pred zrakmi verejnosti nepoužila. Neskôr, keď som mala viac rozumu, som si sama začala uvedomovať možné následky prezradenia môjho daru a tak som si na jeho večné skrývanie napokon zvykla

Nezvykla som si však na to, že som sa aj kvôli svojej utajovanej odlišnosti cítila stále čím ďalej, tým viac osamotená. Nemohla som sa s nikým podeliť o svoju výnimočnosť, možno aj preto som sa tak veľmi upäla na hľadanie niekoho, ako som bola ja.

Niekoho normálneho s nenormálnymi schopnosťami. Žiaľ za celý svoj doterajší život sa mi takú osobu nepodarilo stretnúť. Tým sa iba potvrdzovala moja večná pochybnosť, že budem asi naozaj jediná svojho druhu.

Posledné dni bola starká ako vymenená. Vysedávala v hojdacom kresle v obývačke pred zapnutou telkou a pôsobila neprítomne. Akoby bola duchom neprítomná, mimo reality všedného sveta.

Dnes sa dokonca ani nepohupovala, ako zvyčajne. Nevnímala ani to, že som prechádzala popred ňu, celkom náročky, a marila jej výhľad na televíziu.

Bola ako zhypnotizovaná a celkom ako bez duše. Jej sklovitý pohľad a utrápený výraz nasvedčovali tomu, že sa deje niečo, čo ma určite nepoteší. Takýto pohľad mi bol dobre známy, no jeho príčinu som sa bála zistiť.

Na moment som sa vyplašila, či jej náhodou neprišlo zle. Aj to sa mohlo ľahko stať. Mala takmer osemdesiat a hoci bola navzdory svojim zdravotným problémom stále čulá a čiperná, jej vek nebolo možné oklamať.

Mnohé veci, ktoré pre ňu boli kedysi samozrejmé už nezvládala. Schody ju už celkom vyčerpávali, preto sa presťahovala do obývacej izby, aby bola čo najbližšie ku kuchyni a malej kúpeľni s práčkou na prízemí.

Aj ja som sa chcela kvôli nej presťahovať do obývačky, aby som jej bola čo najbližšie, no starká s tým nesúhlasila. Trvala na tom, že mi nebude brať moje súkromie a izbu na poschodí iba preto, že je stará. Napokon dobre vedela, že som na akýkoľvek podozrivý zvuk zdola bola schopná zbehnúť k nej po schodoch rýchlosťou blesku.

S mojou bleskovou rýchlosťou to bolo tiež pozoruhodné. Najprv ma udivovalo, ako rýchlo dokážem prebehnúť z jednej strany ulice na druhú a pritom sa takmer vôbec nezadýchať.

Neskôr som sa testovala stále viac a náročnejšie a nakoniec vrcholom bolo, keď som zistila, že som schopná predbehnúť auto idúce šesťdesiatkou. Po tomto som už definitívne vedela, že som iná než všetci ostatní. Aj preto som sa vyhýbala telocviku a podobným aktivitám - nebavilo ma neustále potláčať svoje schopnosti a prispôsobovať ich priemerným výkonom bežných smrteľníkov.

Niekedy som ale pociťovala silné nutkanie uvoľniť svoju spútanú energiu a ukázať všetkým, čo dokážem. No obavy z dôsledkov takejto neuváženosti ma vždy zabrzdili, aj preto som bola v kolektíve známa ako tá, čo sa drží v úzadí.

Jedine starká ma v tomto mojom zložitom rozpoložení dokázala potešiť, keď mi neustále opakovala, že moja inakosť je jedinečná a dar, ktorý mám, je zobrazením môjho čistého vnútrajška. Vravievala, že dôvody, pre ktoré ho mám, sú dozaista dobré, aj keď ich zatiaľ nepoznáme.

Bola presvedčená, že svoje výnimočné schopnosti mám len preto, aby som nimi dokázala pomáhať iným, až nadíde ten správny okamih. A ja som veľmi chcela veriť, že má pravdu.

Vedela som, že som mimoriadne nadaná, možno naozaj výnimočná, no čo ak to nebolo celkom tak? Čo ak mi môj dar nenáležal preto, aby som ním niekomu pomáhala, ale práve naopak? Aby som ním mohla niekomu ubližovať! Veď šmariť niekým o stenu len švihnutím pohľadu bolo pre mňa až desivo jednoduché.

Ona však vždy trvala na svojom. Opakovala mi, že som dieťa, ktoré dostalo do vienka schopnosti, ktoré iné deti nemajú, len preto, aby som vďaka nim mohla pomáhať slabším. Tiež mi zdôrazňovala, že sa nesmiem prezradiť, kvôli nebezpečenstvu hroziacemu od neprajníkov.

Chápala som to. Ani ja som nechcela mať nepriateľov, no práve kvôli nutnosti tajiť svoju nadprirodzenú prirodzenosť som nemala skoro žiadnych priateľov. Nútilo ma to byť samotárkou, aj napriek tomu, že som zbožňovala spoločnosť ľudí.

Niekedy ma to ničilo tak, že som pochybovala, či moje schopnosti nie sú viac prekliatím, než darom. Načo mi to všetko bolo, ak som to nemohla využívať? V takých chvíľach ma dokázali rozčúliť dokonca aj také maličkosti, že si nemôžem vziať pohár vody zo stola bez toho, aby som sa pohla.

No stará mama mi rázne zakázala, aby som svoje schopnosti používala, dokonca aj doma. Vraj tým privolám veľké nešťastie. Hovorila to vystrašene a s takým presvedčením, že som jej to jednoducho vždy naoko sľúbila.

Starká sa konečne pohla a zareagovala na môj pohyb, uľavilo sa mi. Zaklipkala očami a nadýchla sa. „Ty už ideš?“ postrehla a pokrčila už beztak zošúverené čelo.

„O chvíľu je tu Hank. No ak sa necítiš dobre a chceš aby som dnes zostala doma, tak...“

„Ale kdeže,“ skočila mi do reči. „V reštaurácií ťa potrebujú,“ usmiala sa a sťažka vstala. Kreslo sa rozkolísalo a upútalo na pár sekúnd moju pozornosť. „Len pokojne choď. Nič mi nie je, len som sa trochu zasnívala.“

Klamala a to dosť mizerne.

„Zasnívala?“ spýtala som sa neveriacky. Jej výraz zbledol a jej oči spočinuli na mne. Vedela, že jej neverím a do jej bledej tváričky sa votrela obava. „Vidím, že ťa niečo trápi, baby. O čo ide? Ak sa niečo deje, mala by som to vedieť,“ spustila som bez okolkov a založila si neústupne ruky v bok.

„Naozaj sa nič nedeje, moja. Choď pokojne do práce a so mnou si nerob starosti,“ zakončila bezfarebne a prešla popri mne, podopierajúc sa drevenou palicou.

„Nemám si robiť starosti?“ zavrčala som sledujúc, ako sa sústredene odoberá do kuchyne. Ignorovala ma, tvárila sa, že ma nepočuje a to sa mi vôbec nepáčilo. Vykročila som za ňou a ustarostene som sa na ňu pozrela.

„Baby, chcem vedieť o čo tu ide.“

Cítila som, že niečo nie je v poriadku, aj keď starká sa to snažila poprieť. Zastala som asi meter pred ňou a pozorne si ju prezrela.

„Nič sa nedeje,“ hlesla sladko.

Jej úzke a pokrčené pery vyzdobil úsmev a zlatohnedé oči zažiarili nehou.

„Videla som ten tvoj výraz. Viem, že ťa niečo trápi. O čo ide?“

Na dverách sa ozvalo zaklopanie a svaly na mojej tvári nepríjemne stuhli. Prišiel Hank a to moju starú mamu zachránilo od otázok, ktorými by som ju začala nekompromisne bombardovať.

„Máš šťastie, že musím ísť,“ povzdychla som si. „No tento rozhovor sme ešte neskončili,“ stihla som ju ešte upozorniť.

„Vedela som, že to povieš,“ prikývla.

„A čo čakáš? Že budem ticho? Už mám dosť tých tvojich tajností. Jedného dňa mi budeš musieť povedať, čo sa deje,“ vyhlásila som nekompromisne.

„Jedného dňa to urobím, no až vtedy, keď to bude vhodné,“ prisvedčila s takým smútkom v očiach, až mojim telom prenikli obava i súcit. Potom pozrela von oknom a pokrútila hlavou, akoby sa jej čosi znepáčilo. „Začína sa zmrákať. Nezabudni na dáždnik.“ Ako vždy, aj teraz odbočila od témy a to ma vedelo poriadne nahnevať. Podišla k drezu a napustila si do pohára vodu. „Ty mu ani neotvoríš?“ pripomenula osobu, ktorá znova zaklopala.

Vedela som, že civením na ňu nič nedosiahnem, tak som sa pobrala k dverám a rázne ich otvorila.

„Ahoj,“ hlesla som, len čo som zazrela Hankov natešený výraz. Jeho hnedé oči len tak blikotali od nadšenia z toho, že ma vidí a pery mu zdobil úprimný úsmev.

„Ahoj,“ prehovoril driečny muž s tmavými vlasmi, večne uhladenými dozadu. „Môžeme ísť?“ Premeral si ma od hlavy až k nohám a šarmantne švihol obočím.

„Len si vezmem hrubšiu bundu a dáždnik. Poď zatiaľ dnu.“

Hank ochotne vstúpil, ticho za sebou zavrel dvere a ja som sa zatiaľ obliekla do niečoho teplejšieho. Bol už marec, čo v Sydney znamená začiatok zimy a vonku už začínalo byť chladnejšie.

Stmievalo sa a oblohu kde-tu pretrhol jasný záblesk. Počasie ako stvorené na spánok, či leňošenie pri telke. Ja som si však aj napriek zapršanému večeru vybrala radšej aktivitu, ktorou bola práca.

„Dobrý podvečer, pani Williamsová,“ zvolal Hank z chodby, až celým domom len tak zaburácalo.

Mal jednoducho ľubozvučný tenor, ktorým ma úplne vytrhol z myšlienok a prinútil ma sústrediť sa na neposlušný zips na bunde.

„Vitaj Hank,“ vrátila mu stará mama pokrik v podstatne príjemnejšej hlasitosti. „Dlho si u nás nebol na čaj,“ pobádala ho blížiac sa k nám. Zastala v klenbe kuchyne a venovala nám zasnený pohľad. „Začínaš ma zanedbávať, mladý muž,“ pohrozila úsmevne Hankovi pokriveným ukazovákom.

„Posledné dni som mal priveľa práce,“ ohradil sa trochu upäto. „Ale zajtra mám čas. Ak by som mohol... rád prídem,“ uzavrel opatrne a ja som sa na neho ani nemusela pozrieť, aby som vedela, že pri poslednej vete sa spýtavo díval na mňa.

Cítila som jeho napätý pohľad a to ma znepokojovalo. Môj tep sa zrýchlil a telo mi oblial zimomravý znoj. Vedela som, že Hank ku mne prechováva silnejšie city ako ja k nemu, aj preto som nechcela, aby k nám chodil veľmi často. Ráňala som ho svojou neprístupnosťou a tváriť sa, že nevnímam jeho jemné náznaky lásky nebolo ľahké a už vôbec nie príjemné.

„Samozrejme, príď. Budeme radi, že Madyne?“ rozhodla stará mama.

Veľmi dobre vedela, ako neznášam, keď hovorila aj za mňa - v takých chvíľach mi nezostávalo nič iné, iba zo slušnosti prikývnuť. Nemohla som Hanka uraziť tým, že poviem nie, tak som vtiahla vzduch cez zuby a s veľavravným úškrnom odsúhlasila.

„Hej, budeme radi.“ Ešte pred odchodom som stihla starú mamu prebodnúť nespokojným pohľadom, dúfajúc, že konečne pochopí, ako mi takéto jej citové manipulácie prekážajú a otočila som sa späť k svalnatému Hankovi. „Ideme!“ zavelila som napokon prísne a on prikývol. „Tak ahoj stará mama a zamkni sa!“ pripomenula som pre jej nenapraviteľnú zábudlivosť zamykať dvere a schmatla Hanka za bundu na ramene ťahajúc ho von. „Ou,“ zasekla som sa len, čo aj Hank vyšiel z domu, a otočila sa späť k starkej. „Ráno ti prišiel nejaký list. Nechala som ho na polici v kuchyni. Skoro som na to zabudla,“ priznala som a prekročila prah našich drevených dverí.

„Dáždnik!“ zvolala za mnou vo chvíli, keď som za sebou už zatvárala. Pricupitala k vešiakovej stene pri dverách a podala mi ho. „Iste bude pršať,“ uzavrela starostlivo.

Porozhliadla som sa po potemnenej oblohe a vzdychla si. „To asi bude. Ďakujem. A neponocuj,“ nadhodila som pobavene pri preberaní dáždnika, žmurkla na ňu jedným okom a pohla sa preč.

„Tak dovidenia, pani Williamsová,“ rozlúčil sa aj Hank a vykročil za mnou.

„Dovidenia a dávajte na seba pozor deti,“ zvolala ešte a ja som z diaľky začula, ako zašramotil zámok a hneď nato svetlo pred domom zhaslo. Naše telá osvetlili pouličné lampy a chlad sa vpil do mojej pokožky rýchlo, ako vlaha do papierovej vreckovky.

Vzduchom sa niesla vôňa blížiaceho sa dažďa chystajúca sa pohltiť pach zvíreného prachu z ulíc. Aróma, na ktorú som bola dokonale zvyknutá, no aj napriek tomu mi vadila každým dňom viac a viac.

Obaja sme vykročili ulicou, ktorá ešte na pár minút patrila deťom tejto štvrte a Hank prehovoril. „V práci si nám chýbala,“ prerušil ticho nesmelým tónom, z ktorého som asi mala pochopiť, že najviac som chýbala jemu a pozrel sa do zeme.

„To aj vy mne. Doma je fajn, no týždeň... Skoro ma to zabilo,“ zasmiala som sa a Hank posmrkol smiechom.

„Hej, vidno, že si strápená.“ Prezrel si ma a potom prešiel rukami po prameni mojich vlasov. Zamračil sa a ustarostene si ma prezrel. „Začínaš už aj šedivieť,“ zahlásil zhrozene a ja som stuhla.

„Čože? Kde?“ Moje slová sa podobali skôr na výkrik hrôzy, vlastný hlas som nespoznala. Staroby a smrti som sa desila ako čert kríža.

„Tuto,“ hlesol sústredene a prešiel prstom po plavom prameni voľne visiacom na ľavom spánku.

„To predsa nie je možné!“ Niečo také som si nedokázala ani pripustiť.

V hlave mi bleskurýchlo prebehli najbližšie drogérie a farby, z ktorých sa dalo vyberať. Pri predstave, že budem jedného dňa ako starká, moje srdce zakričalo a pery sa skrivili zdesením.

V strachu, že je tomu skutočne tak, som zastala pred zatvoreným obchodom a pozrela sa na svoj odraz v skle výkladu. Bola už takmer noc a nebolo ma v ňom skoro vidieť, no chcela som si ihneď pozrieť tú strašnú sivú farbu na vlastné oči.

„Madyne,“ oslovil ma trpezlivo a vzdychol si. „Žartoval som,“ riekol pobavene a neveriacky pokrútil hlavou.

„Fakt vtipné!“ Tresla som ho dáždnikom po ramene a zagánila očami.

„Budeš mať len dvadsaťtri. Ty ešte nemôžeš mať šediny,“ riekol presvedčivo a chlácholivo ma objal okolo ramien.

„To iste. Minule dávali v telke mladíka, ktorý mal dvadsať a už rok si farbil vlasy.“

„Možno nejaká genetická porucha.“

„Kto vie? Keď si predstavím, že budem jedného dňa ako starká, prepadá ma panika.“

„Neboj sa, ty taká nebudeš. Pár rokov určite,“ dodal záverom.

„To ma fakt upokojilo,“ odvrkla som ironicky a hneď nato zvážnela. „Starneme. Už nikdy nebudeme mať menej. Vždy len viac.“ Bála som sa staroby a všetkého, čo s ňou súvisí hlavne preto, že to bolo nezvratné a definitívne.

„Hej, o pár rokov budeš mať tridsať, potom päťdesiat a ani sa nenazdáš a budú ti hovoriť, baby. Skutočne desivé,“ zahlásil potláčajúc smiech a pritisol ma k sebe ešte tuhšie.

„Si hnusný. Aspoň si zo mňa nerob srandu. Staroby sa naozaj bojím.“

„Sorry, barbie. Už mlčím,“ zasmial sa a pozrel pred seba. „A čo starká? Vyzerala dnes akosi utrápene. Pohádali ste sa?“ domýšľal si.

„Nie, to nie.“ Preletela som po ňom pohľadom a vzdychla si pri myšlienke, že vlastne ani sama neviem, čo spôsobilo jej bezduchý stav. „Niečo ju trápi, no nech je to čokoľvek, ani za svet mi to nechce povedať. Aj preto som chcela vypadnúť z domu. Občas je to na nervy.“

„Mala by si zvoľniť,“ pripomenul mi ustarostene. „Iní by dali aj nemožné za pár dní oddychu, zatiaľ čo ty sa hrnieš do práce ako o život, a ešte k tomu o deň skôr. Si neskutočná.“

„Ja viem.“ Mal pravdu. No ja som skutočne bola radšej v práci. Doma bolo fajn, no možno na pár hodín, nie na celé dni. Dlhá dovolenka mi začala ísť časom na nervy. „Proste už potrebujem zmenu. Stará mama je úžasná, no byť s ňou dvadsaťštyri hodín denne... Nato treba mať silné nervy a veľa trpezlivosti,“ odvetila som s kyslým úsmevom. „A dívať sa s ňou na telku je asi najhoršie,“ pokračovala som. „Vždy všetko okomentuje a z filmu nemám skoro nikdy nič. No a keď konečne zaspí, tak chrápe tak hlasno, že ju počujem aj cez hrubé múry nášho domu. A vata mi už došla,“ zasmiala som sa uvoľnene z toho, že som sa mohla takto vyžalovať.

„To poznám,“ prisvedčil Hank, „Keď žil môj starý otec, bolo to rovnaké. Mám tiež tenké uši. Počul som ho aj na poschodie,“ dodal pobavene.

„Aspoň teraz chápeš, prečo zdrhám.“ Usmiala som sa a on s uznaním prikývol. „A čo Franco? Už varí lepšie?“ spýtala som sa na nášho kuchára, ktorý naposledy uvaril čosi, čo sa ani zďaleka nepodobalo na rybu na masle, skôr to bolo maslo na rybe. Ešteže jeho buldog bol ochotný zošrotovať všetko, čo aspoň vôňou pripomínalo mäso.

„Nie to sa nezmenilo. Varí rovnako mizerne. Predvčerom mu dokonca prihorela omeleta. Zapáchalo to tam ešte aj včera, keď som odchádzal. Brr!“ Striasol sa. „Predpokladám, že sa to ešte stále nevyvetralo, takže si to tiež užiješ.“

„Dúfam, že nie. Tvoj opis mi úplne stačí.“ Vedela som si to živo predstaviť. Všade plno dymu a zápach spáleniny zmiešaný s pachom alkoholu a cigariet. Hnus! Nič príjemné pre môj citlivý noštek. „Nejaké novinky?“ zaujímala som sa ďalej.

„Hmmm,“ zamýšľal sa s hĺbavým výrazom. „Máme nového hosťa,“ spomenul si napokon.

„To je super!“ Takáto nečakane pozitívna správa ma potešila. V mojom živote nebolo veľa príjemných zmien, tobôž v pajzli, ako bol Čierny dingo. Preto ma každá odchýlka od stereotypu vedela dostatočne nadchnúť. V podniku sa zmeny týkali, iba ak nového tovaru či novej sady pohárov, ktorou sme museli nahradiť tú rozbitú. „Takže žiadne bitky, či rozbitý inventár?“ Nechcelo sa mi tomu veriť.

„Ani ň.“

„Chceš tým povedať, že ten nový obišiel bez bitky?“ žasla som.

„Presne tak. Je to nápadník Suzanne. Teda skôr je ona jeho nápadníčkou,“ spresnil so smiechom. „Podľa všetkého sa do neho zamilovala.“ Na to som vybuchla do smiechu, no Hank pokračoval nerušene ďalej, ako keby čakal presne takúto reakciu. „Nehovorí o ničom inom, než o ňom, a zakaždým keď vojde, pribehne k nemu a venuje sa mu, ako nikomu inému. Akurát má smolu, že on ju takmer nevníma,“ zakončil rovnakým neutrálnym tónom.

Suzanne bola našou šéfkou. Prsnatá tmavovláska s hnedými očami, plnými perami a na svoj vek s dosť výstredným štýlom. Nato, že mala dva roky po tridsiatke a bola skutočne pekná, sa správala ako puberťáčka.

Ľahkovážna a skoro stále povrchná. A čo sa týkalo jej súkromného života? Nuž, poriadna pobehlica. Aj preto mi pri slove zamilovaná vyprskol z hrdla výsmech.

„Žartuješ?“ zareagovala som pobavene a zároveň zhrozene. „Tá je zamilovaná možno tak do jeho konta.“ Pokrútila som odmietavo hlavou a vzdychla si. „Akoby si ju nepoznal.“

„No práve, že ju poznám, Madyne,“ potvrdil spôsobom, ktorým spochybnil všetky moje dohady. „Ten týpek vôbec nevyzerá, že by mal tučné konto a aj tak sa o neho zaujíma. Vlastne pochybujem, či nejaké konto vôbec má. Je celkom obyčajný. Elegán, to musím uznať, no pripomína skôr jedného z nás, než nejakého zbohatlíka,“ zamýšľal sa intenzívne nad čímsi nepochopiteľným.

Z jeho pohľadu sa dalo zreteľne vyčítať, že si ho práve predstavuje. Žeby sa skutočne zamilovala? O tom som dosť pochybovala. Poznala som ju. Suzanne nedokázala milovať okrem seba žiadnu ďalšiu osobu a už vôbec nie chlapa bez peňazí. Taký pre ňu nemal žiadnu cenu.

Ak nemala z chlapa čo vyťažiť, nezaujímal ju. Ak áno, ťažila dokiaľ sa dalo a ak už nebolo čo, odkopla ho. No zjavne sa aj u nej konečne pohlo srdce alebo žeby prehovorilo jej sčernené svedomie a zatúžila po úlohe vernej a milujúcej ženy?

„Pravdepodobne ju zaujal nejako ináč,“ hádal Hank.

„Tipnem si, bol dobrý v posteli.“ Toto mohol byť tiež jeden z dôvodov, prečo by sa mohla držať chlapa, ktorý jej nemohol veľa ponúknuť.

„O tom pochybujem. Suzanne by sa určite pochválila, ak by už niečo bolo. Nevšíma si ju a ona je z toho už trochu na nervy. Štve ju, že mu je ukradnutá.“

„Konečne niekto,“ povedala som s istým zadosťučinením v hlase.

Suzanne bola skutočná kráska a s mužmi to vedela. Bolo preto prekvapujúce, že ju niekto odmietal. Niežeby ma to tešilo, to nie, priala som jej len to naj, no aj tak som bola rada, že jej niekto konečne ukázal, že nemôže mať všetko na čo si ukáže. Pri predstave, že jej niekto zhodil korunu, sa mi trochu nadvihlo ego.

Koniec ukážky

ISBN: 978-80-970294-3-2

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2015

Vytvorené prostredníctvom Publico.sk

Table of Contents

Titulná strana

1. Prológ

2. Dar z temnôt