Július Paňko

Kľúčové momenty

Ukážka z elektronickej knihy

formát EPUB

Stretnutie pod hviezdami

Prišla si ku mne, lepšie povedané sadla si si ku mne, keď sa na oblohe objavili prvé večernice a posledné lúče slnka spoza obzoru pohládzali oblohu na dobrú noc. V tom pomarančovom opare prichádzajúcej tmy som videl svojimi, ešte nerozšírenými zreničkami, iba tvoju uchvacujúcu siluetu s neodolateľnými krivkami, pripomínajúce morské krásavice nymfy – dcéry Neptúnove. Nehlučne si sa uložila tesne vedľa mňa, šíriac okolo seba vôňu rozkvitnutej lúky a zmyselnú vôňu mladosti. Pri spomienke na tú chvíľu nemôžem zo seba strieť tú dráždivú vôňu a to jemné pošteklenie na líci, ktorým si ma obdarovala, keď si kývnutím hlavy poopravila svoje hebké vlasy. To ma pri pohľade na dievča s dlhými kučerami núti dať si nebadane poštekliť líce. Nie! Nie je to ono, nie sú to tie vlasy!

Diskrétnym pootočením hlavy som chcel vidieť tvoju tvár, ale nastupujúca čierna tma ti ju zahalila, preto som sa so zatajeným dychom odvážil nakloniť k tebe – a videl som žiariace oči plné hviezd. Tma nás zovrela do svojho náručia neviditeľnosti. Iba tvoje žiariace oči konkurovali hviezdam, ktoré sa v nekonečnosti vesmíru roztrúsili na svoje pevné miesta nebeskej klenby. Toľké roje hviezd som videl, len v čase prázdninových pobytov u babičky na vidieku, keď som ležal v zarosenej tráve. Počas nekonečnej hudby svrčkov a žiab, som sa pokúšal pospájať pomyselnými spojnicami hviezdy do súhvezdí.

Vždy, keď som vyšiel na náš mestský balkón, mal som ten obraz pred očami. Skutočný obraz vesmírnej oblohy mi však náš balkón nemôže poskytnúť pre beľmo smogu a neúnavné pouličné svetlo. Svrčkov prehlušuje nemilosrdné narážanie kovu na kov, množstvo zbytočných akcelerácií, množstvo decibelov hlučných reprákov z nespočetných prehrávačov. Ale vtedy s tebou večernú hudbu vidieckej prírody nahradila ilúzia vesmírnej hudby vychádzajúcej akoby z útrob vesmírnej nekonečnosti, rozochvievajúc mi moje mladícke bunky. Bolo to skoro ako sen. Ale sen to nebol. O tom som sa presvedčil, keď som roztrasenou rukou nahmatal tvoju horúcu ruku, voľne spočívajúcu na tvojom pružnom stehne. Hviezdy sa mi pred očami roztancovali, hudba sa zliala do jedného obrovského hukotu, zdalo sa mi, že na mňa spadne celá klenba, nevedel som sa ani nadýchnuť, bál som sa, že odídeš, že sa urazíš pre moju odvahu. Čakal som, že sa strhneš, že skríkneš čo si to dovoľujem, alebo že mi jednu vylepíš... Nič také sa nestalo, len pomaly, zdalo sa mi, že ma nechceš vyplašiť, vytiahla si svoju ruku z mojej dlane a položila si ju na moju. Neviem prečo si to tak urobila. Možno, že si nechcela, aby som si v tme toho viacej dovoľoval, a možno preto, aby som ju nezobral preč. Teplo sálajúce z tvojej ruky sa rozlievalo po celom mojom tele. S tak rozpálenou ženskou rukou som sa ešte nestretol. Upokojujúce teplo mi zastavilo roztancované hviezdy a mohol som rozpoznať prvé súhvezdia južne od zvieratníka. V ušiach mi zneli jasné tóny hudby. Putovali sme očami po hviezdnej oblohe a pred nami defilovali súhvezdia jarnej, letnej, jesennej i zimnej oblohy. Ocitli sme sa pod nádhernou južnou oblohou a znovu sme sa vrátili pod severnú, ba bola nad nami polárna žiara so severkou uprostred klenby. Nevídaný pohľad! Akordy hudby, pripomínajúce zavýjanie polárneho vetra v ľadovej pustatine počas polárnej noci, vyvolávali v nás pocit spolupatričnosti, osamelosti vo svete hviezd. Len TY, JA a hviezdy. A to nás zblížilo viac. Prisunuli sme sa bližšie k sebe. Tvoja vôňa rozkvitnutej lúky dráždila moje nosné dierky a ja som ti pomáhal hľadať súhvezdie Andromédy a šepkal som ti: „Buď princeznou Andromédou a ja budem Diov syn Perzeus. Keď bude treba oslobodím ťa, ochránim ťa pred strašnou morskou obludou Cetus, ktorej súhvezdie sa tiahne tam smerom dolu k južnému horizontu. Stisla si mi tuhšie prsty svojou rozpálenou rukou. „Ale dnes obludy nie sú,“ šepkal som, „Cetus alebo Medúza, žena – príšera so zvieracími zubami, ktorá namiesto vlasov mala na hlave hadov, sú neškodné hviezdy. A práve medzi tie hviezdy chcú niektorí šialenci umiestniť kovové obludy, a tým narušiť pokoj nemých hviezd. Cetus na príkaz svojho kráľa Neptúna ničil Cefeovo kráľovstvo postupne, ale tie novodobé netvory s neviditeľnými chápadlami, na príkaz hociktorého blázna, môžu naraz zničiť celý život na Zemi a s ním aj lásku ľudí.“ Namietla si: „Hovorí sa, že láska je večná, ako svetlo hviezd. Kým existujú hviezdy, existuje aj ich svetlo. Keď chceme zachovať lásku, musíme zachovať ľudstvo. A ľudstvo zachováme, keď zničíme tie novodobé príšery, odstránime beľmo zastierajúce pohľad na hviezdy a zachováme ich pokoj.“

Hviezdy sa ponárali v pribúdajúcom svetle, tóny hudby zanikali akoby v nekonečnom vesmíre a ty si mi ešte raz stisla ruku a horúcimi perami si popálila moje pery. Chcel som ťa zadržať , chytajúc ťa za ruku, ale ty si sa mi ľahko vymanila s nezabudnuteľnými slovami: Tu ma už nikdy nehľadaj! Nájdeš ma pod čistou, jasnou oblohou bez príšer, so skutočnými hviezdami. Čakám!“

V rozsvietenej sále planetária mi v ušiach zostala po tebe ozvena tvojich krokov, odrážajúcich sa od na bielo vybielenej klenby, na ktorej pred krátkou chvíľou demonštrovali hviezdy. Pórmi môjho tela prenikla vôňa tvojej mladosti, na líci som pocítil hebkosť tvojich vlasov a páľavu tvojich pier.

Máš pravdu, planetária nech slúžia pre školskú mládež počas vyučovania. My sa musíme stretnúť, aj sa stretneme pod čistou jasnou oblohou, ležiac vedľa seba v tráve, za zvukov nenapodobiteľnej hudby prírody. Ako si to povedala? „ Tu ma už nikdy nehľadaj! Nájdeš ma pod čistou, jasnou oblohou pod skutočnými hviezdami...

1987

Žili si

Žili v malom meste, v malom bloku, v jednoizbovom byte na prvom poschodí. Nedá sa o nich povedať, žeby žili ako dva holuby, skôr sa zdalo, že sa k sebe správajú ako pes a mačka. Keďže sa dožili úctyhodného veku – cez osemdesiatku – možno ich nazvať Dedko a Babka. Ale kvôli Babkinmu správaniu sa k Dedkovi, najmä deti z bloku, ich volali Dedko a Baba. Medzi sebou sa volali Starý a Stará. Páchli dedinou. Mali ju v sebe. Dedina, pole, zanechajú stopy na tvári, v chôdzi a takým starým aj v celkovom správaní. Baba, starobou zoschnutá starenka, sa snažila prispôsobiť mestskému životu: zostrihla si drdol, kydle – typické sukne dedinských žien – vymenila za jednodielne šaty, vyzúvala sa pred dverami, do bytu nevpúšťala nikoho. Pôsobila čiperným dojmom.

Naproti tomu Dedko, ktorý býval chatrný, chudý ako dratva, ale podľa dlhých, vyschnutých kostí, obtiahnutých zošúverenou kožou, bolo vidieť, že kedysi to bol kus chlapa. Pôsobil dojmom zmierenia sa s osudom staroby. Zdalo sa, že nemá ani chuť dožiť sa nasledujúceho dňa. Ale túto slasť mu nedovolila Baba. Hnala ho do života svojím spôsobom. Dedko sa celkom podvolil svojej Starej.

A tá mu nedala hlivieť v izbe. Posielala ho na nákup, vyhodiť smeti a musel chodiť na nedobrovoľné vychádzky. Sama, hoci bola pohyblivejšia, ho pozorovala z balkóna na schodišti, lebo svoj vlastný v byte nemali. Bakuľku mu nedovolila nosiť. Dedko vyzeral ako pokazený robot. Boli obdobia, že pri jeho šuchotavej chôdzi trvalo niekoľko sekúnd, kým sa mu podarilo potiahnuť nohu dopredu. Až-až naťahoval krk s trupom a noha nie a nie sa pohnúť.

– Dedko, dajte kôš! My vám ho odnesieme, – ťahali za rúčku koša deti z bloku, keď zbadali Dedka pred vchodom, ako sa pokúša dostať sa ku kontajnerom.

– Len ho nechajte! Nech ho sám odnesie, – odbila Baba deti stojac na balkóne, ktorý jej slúžil ako kapitánsky mostík, z ktorého riadila jediného člena posádky, Dedka. – Musí sa hýbať, ináč mu stuhnú kosti. A-a dostane sklerózu.

A práve táto argumentácia bola na príčine Dedkovho šikanovania. Takto sa to zdalo aspoň obyvateľom bloku.

Dedko často sedel na balkóne vyzlečený do pol pása, niekedy aj po západe slnka. Upieral svoje zoslabnuté červené očká kdesi k obzoru, akoby chcel pritiahnuť, privolať slnko a šomral si popod nos:

– Tá stará už celkom zošalela, rozum jej schodí na vodu, takto ma tu nechať holého ako jalca. Najsamprv ma nechá vypekať sa ako na ražni a potom mi chlad ide rozdrviť kosti. Zošalela. Som tu vystavený na smiech ľuďom ako cigánska mrcina na jarmoku. Aj ja som zošalel. Nemal som počúvať Starú, bolo treba ostať na dedine. Chalupa by ešte vydržala, prežila by nás. Počul som, že ten holofojtoš z mesta, ktorému sme ju predali za lacný groš, si ju celkom pekne opravil. Tak mi treba, keď som ju počúvol.

Kým sa Dedko dostal z chodbového balkóna do bytu, musel prekonať osem, preňho ťažkých schodov a pred dverami sa postojačky vyzuť zo šnurovacích topánok. Baba mu pomohla iba v krajných prípadoch, keď videla, že naozaj nevládze, ale predtým ho vyplieskala po rukách.

Často ho bila po rukách, po chrbte, keď mu niečo vypadlo alebo keď niečo robil nešikovne.

Pred vchodom prášili úzke, malé pokrovce. Baba vložila Dedkovi do rúk rožky jedného konca pokrovca, svojou rukou mu stisla jeho prsty, a tým naznačila, aby ho poriadne držal. Dedko stál a držal ten koberček v póze flegmatického toreadora, na ktorého každú chvíľu zaútočí rozzúrený býk. Baba sa chytila druhého konca pokrovca a začala energickými, pre Dedka neúnosnými pohybmi rúk, prášiť pokrovec. Dedko ho neudržal v rukách, Baba mu ho priam vytrhávala z rúk. Vyšľahala ho po rukách svojimi vyschnutými prstami ako starou brezovou metlou. Opäť mu vložila do rúk pokrovec a znovu prášila, kým znovu Dedkovi z rúk zas nevypadol.

Dedko sa zmohol na to, že si povedal: – Ty, stará, už si celkom zošalela!

Pre obyvateľov bloku, ktorí vytŕčali hlavy z okien, to bolo hotové predstavenie. Krútili hlavami nad starkými, ako môžu roky vydržať jeden s druhým.

Sused Vodila nevydržal, a pripitým hlasom kričal z okna na Babu: – Babo, nebite Dedka, lebo chlapov je zakázané biť! A nedávajte im robiť, keď nevládzu!

– Načo sa ženil? – Baba odvrkla položartom a znovu vkladala pokrovec do Dedkových rúk. – Keď sa oženil, nech robí!

– Ale nebite Dedka! – znovu sa ozval Vodila.

– Ej, bol to za mladi dobrý vtáčik! – pohrozila päsťou nad Dedkovou hlavou.

– A, možnože ich preto bijete, že vám nevyhoveli, no, akoby som to povedal, no v posteli, – ďalej zapáral Vodila.

– Do toho vás nič nie je! – zlostne odpovedala Baba. – Keby ste boli bližšie aj vám priložím! A menej pite, aby ste vyhoveli tej svojej, žeby vám neušla.

To Vodila už stihol stiahnuť hlavu z okna, lebo z iných okien bolo počuť pridusený smiech.

Od bytovky vyrazila sanitka s rozsvieteným majákom a spustenou sirénou. Odvážala Babu, ktorá dostala mozgovú porážku. O tri dni bola sanitka znovu pred blokom. To sa Dedkovi zhoršil celkový zdravotný stav, a najmä sa mu sťažilo dýchanie. Baba ležala na ženskej časti interného oddelenia a Dedko v mužskej toho istého oddelenia. Takto ich našli ženy z bloku, ktoré sa ich vybrali v nedeľu navštíviť.

– Nič mi nedávajte! – ohradzoval sa Dedko slabým hlasom, keď mu ženy kládli na stolík kompót a ešte k tomu nejakú sladkosť. – Nič nechcem! Len jedno by som vás prosil, chcel by som ešte raz vidieť svoju Starú. Sestričky ma odbíjajú tým, že ju potom uvidím, keď sa postavím na vlastné nohy. Ale ja viem, že to už nikdy nebude.

Ženy pozháňali od sestričiek vozík, naložili naňho Dedka a odviezli ho k Babinej posteli.

Keď sa Dedko a Baba zbadali neprehovorili k sebe ani slovo, len im obom potichu stekali slzy dolu ich zvráskavenými lícami. Dedko hladkal Babinu pravú bezvládnu ruku. Baba hladila svojou zdravou ľavou rukou pohládzajúcu, trasúcu sa Dedkovu ruku. Takto sa láskali s plačúcimi očami. Aj ostatným prítomným v nemocničnej izbe vyšli slzy dojatia nad prejavom lásky takýchto starých ľudí. Najmä ženy z bloku boli dojaté a prekvapené takým vzťahom medzi Dedkom a Babou. Ale o chvíľu ich znovu prekvapil Dedko.

– Stará, udri ma ešte aspoň raz, – ťažko dýchajúc, slabým hlasom cez slzy poprosil Dedko.

Baba sa akosi nešikovne pomrvila, lebo mala celý pravý bok tela bezvládny a ľavou rukou slabučko udrela Dedka po ramene.

– Teraz je mi už lepšie, – povedal Dedko a zaslzené viečka sa mu zahmlili, akoby sa pokúsil usmiať. – Už mi je lepšie. Môžete ma odviesť.

1989

Vlaky života

Sedím na peróne vlakovej stanice a čakám na svoj vlak. Marián hovoril o akýchsi imaginárnych vlakoch života. Taký by ma mal definitívne odviezť niekam ďaleko, po trati bez staníc, bez spolucestujúcich, samú samotnú, zbavenú všetkých peripetií. Už sa tadiaľ prehnalo niekoľko vlakov, ale mňa stále čosi zdržiava, drží ma prikovanú o lavičku. Och, tie spomienky – všetko sa nanovo premieta v pamäti, ale práve teraz tu – na peróne. Viem, že spomienky mi budú nanič, ale sú neodbytné... Vlaky stále pôjdu, ale ten môj musí byť expres, ktorý nestojí na tejto stanici.

x x x

Kamil na susednej škole, nový byt, nové auto za babkine doláre, resp. bony, už skutočný rodinný život – to všetko otváralo predo mnou novú etapu života, v ktorej som videla naplnenie všetkých mojich túžob ženy, úspešnej ženy, mestskej dámy. Cítila som, že môžem mať plnohodnotný život, že ho môžeme tvarovať podľa svojich predstáv. A práve v tej etape som sa zmietala v neistote. Urobila som mnoho krokov do prázdna. Môj život sa bezmocne unášal ako papierová loďka na rozbúrenom mori. Nechcela som sa vzdať. Hľadala som samú seba. Hľadala som východiská, tak by povedal politik. Kto by vedel čítať moje myšlienky, hneď by zistil, že príčinou doterajšieho nešťastia je môj manžel. K nášmu domovu si nevytvoril žiadny vzťah. Doma som ho videla málokedy. Nemôžem povedať, žeby behal za ženami, to nie, ale kamaráti mu boli prednejší, krčma, karty, športové akcie a zase krčma. On ani predtým nebol inakší. Lenže na internáte sa mi zdalo, že vysedávanie po reštauráciách, žúry a zábavy patria k študentskému životu a väčšinou som bola pri tom aj ja. Nespočetné večery som bola zalezená medzi múrmi paneláku spolu s Milkou, ale aj celkom sama, lebo Milka často chorľavela a vtedy bola u našich. Kamila som ľúbila, chcela som ho mať pri sebe a pre seba. Nerobila som scény. Našim som nežalovala. Chcela som ho upútať samou sebou. Z domu som dostala peniaze či bony načo som len chcela. Keď si teraz pomyslím, musím sa pousmiať, hoci mi nie je do smiechu, aká som bola naivná. Možno mi ani nešlo o upútanie jeho pozornosti, ale musela som niečo robiť, aby som v tých múroch nezošalela, preto som začala vypekať, vyvárať. Kamil bol väčšinou naliaty pivom, málokedy sa jedla dotkol. Prevažná časť rôznych dobrôt putovala do koša a zákusky som odniesla do školy kolegyniam. Potom ma chytilo šitie, aby som si dokázala, že nie som ťava a s tým súviselo aj obliekanie. Dbala som na svoj vzhľad. Aj Kamilovi som kupovala drahé veci. V práci obdiv a závisť kolegýň, a doma bezo zmien. A pritom Kamil tvrdil, že ma ľúbi. Možno niektorej žene stačí byť vydatá, mne to bolo málo, čo Kamil vnášal do manželstva. Určitý čas som mala pochybnosti, či som preňho dosť príťažlivá. Kdesi hlboko vo mne driemal komplex, že som neatraktívna, sivá dedinská hus, a on mestský šrac. Začala som navštevovať rôzne kurzy cvičenia, aby som svoje štíhle telo udržiavala v plnej kondícii. S Kamilom to pohlo natoľko, že žiarlil, ale od mokrej štvrte ho to neodradilo. Zlomilo ma to. Moje telo stratilo žiadostivosť. Bolo to pre mňa bolestivé spoznanie. Pripadala som si ako prázdna, opustená budova s nedokončenou fasádou. Keď sa ku mne Kamil priblížil, razil z neho kyslý zápach piva. Stával sa mi ľahostajný. Ešte dobre, že nemal nároky, pretože väčšinou bol v „náleve“. Ale krivdil by mi ten, kto by mi vyčítal, že som bola apatická, že som manželstvo púšťala dolu vodou. To len ja viem, koľko som pretrpela a ako som sa snažila všetko zmeniť. V psychologickej poradni mi radili, aby som sama v sebe vzbudila vášeň.. Formulka: „Moje telo je pomilovaniahodné, ktorú mi naordinoval psychológ som mohla odriekať do rána. Kyslastý zápach piva zahlušil erotogénne zóny môjho tela.

Rezignovala som. Zostala mi len robota v škole. Milka rástla, už ma veľmi nepotrebovala, vlastne ani predtým na mne extra nevisela, keď mala voľno utekala k mojim rodičom. Končila školskú dochádzku, bola viac vonku s kamarátkami. Práca v škole ma veľmi nebavila, ale to na mne nebolo vidieť. Plnila som si povinnosti v súlade s požiadavkami vrchnosti. Uvedomovala som si, že iné východisko nemám, len učiť. Celková apatia ma spravila nekonfliktným človekom, taký šedý priemer. Dôkazom čoho bola aj jedna záverečná správa inšpekcie. Teraz mi to pripadá ako komická epizóda môjho života, ale vtedy to so mnou pohlo, urazilo ma to. V tej inšpektorskej správe boli hodnotené všetky oblasti výchovy a dosiahnuté výsledky vo vyučovaní asi takým spôsobom: v tej a tej oblasti dosiahol vynikajúce alebo dobré výsledky ten, ten,... a ostatní. Mojim kolegyniam a kolegom sa takto spomenuli mená niekoľkokrát, len moje meno ani raz, a pritom som nemala pocit, že niekto robí viac ako ja, veď každý mal vybehané koľaje, z ktorých mu predpisy a nariadenia nedovoľovali vybočiť. Prišlo mi to ľúto. Rozrevala som sa. Nikto nepostrehol príčinu môjho žiaľu, lebo každý v správe hľadal iba seba. Inšpektor, ktorý dal informácie do správy za prvý stupeň, taký starý chren ma utešoval. Keď som mu vytmavila, akú krivdu cítim, upokojil ma, len čo je pravda: „Ale, ale kolegynka, to nie je pravda, že sme vašu prácu nedocenili. Veď vy ste boli vyzdvihnutá tam, kde sme použili slovo ostatní...“ Dobre, že som mu jednu nevylepila. Prešlo ma to. Pochopila som, že inšpekcii nešlo o skutočné vyhodnotenie práce učiteľov, zhodnotenie stavu a úrovne, ale o zlátanie nejakej správy a naplnenie plánu inšpekcie.

A prišlo obdobie, keď som sa na školu priam tešila. Nebolo to zmenou vzťahu k práci, ale bol v tom muž. Vyšportovaná postava, symetrické črty tváre, bujná hriva – rozplývala som sa pod jeho pohľadom. Muž – učiteľ, mladý muž na prvom stupni, už to je rarita. Bol odo mňa mladší a ženatý. Jeho melodická reč a premyslené vyjadrovanie myšlienok, bolo spŕškou ohnivých guliek na moje erotické struny. Neočaril iba mňa, aj ostatné kolegyne boli doňho celé paf. Aspoň spočiatku. Staršie kolegyne frflali: „Dobre, že sa mu neprestriete rovno pred deťmi...“

Je to cieľavedomý muž. Oženil sa s dcérou riaditeľa okresnej nemocnice. Dva roky si poučil a už ho postrčili na funkciu zástupcu riaditeľa školy. Počúvala by som ho od rána do večera, len aby rozprával. Ako som už povedala – očaril ma. Zaľúbila som sa. Mala som ho pred očami pri prebúdzaní, zaspávaní, vo sne som bola s ním v rozkošných milostných situáciách. Preto som bola najradšej v škole. Chcela som ho mať stále na očiach. Moje telo spochabelo. Odklínaciu formulku: moje telo je pomilovaniahodné si psychológ mohol strčiť za klobúk. Bola som tak rozvášnená, že sa z tej vášne ušlo aj Kamilovi. Lenže pre mňa to nebol Kamil, pri mne, na mne a vo mne som cítila Mariána. Také sme my ženy. Ani ja nie som iná. Paradoxom bolo, že v mojom manželstve na určitý čas povolilo napätie. Marián, vedomý si budovania svojej kariéry, neprejavoval žiaden bližší cit ani k jednej učiteľke. Pri rôznych spoločenských akciách hýril vtipom, spevom, v tanci nás povykrúcal, ale vždy mal odstup, aby sa oňho neobtreli ženské jazyky. Zaumienila som si: toho chlapa chcem a urobím všetko preto, aby ma ľúbil. Bol impulzom môjho života. Že bol mladší? To mi neprekážalo. Moja telesná schránka tesne po tridsiatke nebola na zahodenie. Keby v tom čase boli v móde minisukne, mohla som si ich dovoliť nosiť. Aj teraz, keď sa pozerám na svoje nohy – ani jednej kŕčovej žily, stehná nie sú vôbec popretkávané modrými žilkami. Vnútri som horela. Svoju zaľúbenosť som skrývala. Darmo. Moja šija, líca pri pohľade na Mariána horeli. Mojím telom prenikalo zvláštne chvenie. Kolegyne ma poza môj chrbát ohovárali, domýšľali si a náš vzťah si vykresľovali zo svojho uhla pohľadu. Marián sa neprejavoval. Sem-tam úsmev, kompliment, ale ináč nič. Začala som dokonca žiarliť, ako sa zabáva s inými ženami. Rozhodla som sa. Musím prejaviť viac iniciatívy – povzbudiť ho. Nepijem alkohol, ale vtedy na oslavách emdežet som si zámerne vypila. Nie, nebola som opitá, len neviem, kde sa podela moja rezervovanosť. Vystriehla som okamih, aby som s ním mohla byť sama v prítmí foyer, kde sme sa ochladzovali po tanci. Tam, tam som sa mu vyliala celá so svojimi citmi, ba aj svoje sny som mu vyzradila. Vtedy som kašľala na svoje okolie; rozopla som mu košeľu a rukou som brázdila po medových chlpoch na jeho hrudi a prosila som ho, aby sme išli do hotelovej izby. On ma úchytkom pobozkal na líce a zoširoka začal, že tiež som mu sympatická, že si ma ctí, váži..., aby sme telesný styk odložili na neskoršie, ba váhal, či by to nepoškodilo náš vzťah. Možno by sme boli jeden z druhého sklamaní, lebo by to bolo akoby kradnuté, či by nebolo lepšie zachovať si čistý cit a sny. Bola som unesená jeho metaforickým vyjadrením nášho vzťahu: „Vieš, ja náš vzťah alebo ináč povedané, náš ďalší život vidím v dvoch vlakoch života, v ktorých máme vyhradené svoje kupé a spolucestujúcich. Obidva vlaky idú jedným smerom, ale presadať z jedného do druhého je zakázané. Keď sa zastavia na tej istej stanici, môžeme sa stretnúť, ale naši spolucestujúci nemusia o tom vedieť...“ Mariánov návrh čistoty vzťahu ho v mojich očiach vyniesol do výšav mužnosti; je to chlap schopný vyšších citov.

Ovládla ma romantika. Nadchla som sa prírodou, krásou miest môjho detstva. Zachvátila ma nostalgia. Preto návštevy mojich rodičov boli častejšie. Rada som chodila po poľných chodníčkoch, po známych lesných zákutiach. Moje čuchové bunky objavili nové, nepoznané vône. Tak, ako kedysi som sa chcela vymaniť z dedinskej gadžoviny, tak som teraz vyhľadávala tie zatratené miesta. Na sene by som dokázala preležať celú večnosť. Drevo mi voňalo, nevyrovnal by sa mu ani značkový parfum. Keby som to niekomu povedala, určite by sa mi vysmial, ale ja som dlhé chvíle strávila v maštali, lebo čpavkový pach hnoja, pach potu kráv a koňa boli pre mňa príjemné vône. Nebola som sama v tom romantickom rozjímaní. Všade ma sprevádzal nemiznúci duch Mariána. To obdobie bolo blahodarné pre môj rodinný život. Zdalo sa mi, že aj Kamil bol v tom čase viac doma. Ale všetko bolo márne. Telom som bola pri Kamilovi, ale duchom pri Mariánovi. Zaujímavé na tom je, že som nemala výčitky svedomia. Ani taká udalosť ako smrť „dolárovej“ babky, či jej pohreb neodtrhli moju myseľ od Mariána. To, že doláre už nebudú, mi bolo ukradnuté.

Marián svoj vzťah ku mne nezmenil. Vždy bol ako zo škatuľky, ku každému milý, tam kde by iný zvýšil hlas, on ho stišoval, aby zvýšil hodnotu svojich slov. Najviac sa vedel blysnúť na poradách. Vystúpil s premyslenou úvahou, do ktorej vmontoval reťaz cudzích slov. Cha, cha, potom učiteľky, samozrejme aj ja, sme sa prehrabovali v slovníku cudzích slov. Bolo iba otázkou času, kedy po schodoch kariéry, po ktorých ho posúval svokor, postúpi vyššie. Tu bol lektor Večernej univerzity marxizmu-leninizmu, tu polročná stáž v „Kremli“, to boli tie schodíky, ktorými odchádzal zo školy.

Po takých dvoch rokoch vo mne vyhasínala vášeň. V jeho slovách vo foyer som našla iný význam. Už vtedy mi dal „kopačky“, a to tak zaobalene ako mal vo zvyku riešiť rôzne problémy, len aby nikoho neuraziť, neuškodiť, hlavne sebe. Vášeň ustúpila – nastúpila urazenosť odmietnutej ženy, ale nedala som to na sebe poznať. Neprepuklo to vo mne, ako už býva zvykom, v pomstu a nenávisť. Iba som už nebola slepo zaľúbená. Sympatie k nemu, ako k stvoreniu opačného pohlavia, mi ostali. To sa nedalo zaprieť. Bolo to nad moje sily. Zmenila som taktiku vo vzťahu k Mariánovi. Poznala som jeho životnú filozofiu. Zaumienila som si, že všetko budem robiť tak, aby sám prišiel žobroniť o moju lásku. Nešlo len o ženskú ješitnosť. Bála som sa apatie a depresie zo všednosti plynúcich dní, strávených v priestore bytu a školy. Pochopila som, že človek prahnúci po kariére si váži iba človeka, ktorý sa vznáša v horných sférach. Krédom ďalšieho môjho obdobia sa stalo dosiahnutie určitého spoločenského ocenenia. Len som nevedela akou cestou sa k nemu dostať. Rodičia žiakov nevidia koľko úsilia vynaloží učiteľ, kým ich miláčik napíše prvé písmeno, prečíta prvé slovo. Zaujíma ich výsledok, a horšie je, keď je podstatná iba známka. Známka je pre nich fetišom. Si učiteľka? Berieš za to plat? Uč tak, aby deti dostali dobré známky. V škole sa človek opotrebúval. Na spoločenský rast bolo treba niečo iné a pritom sa nevzdialiť od Mariána. Začala som sa angažovať vo zväze žien. Mala som pomerne originálne nápady. Akcie: matky s deťmi pri hrách, verejnoprospešné práce neboli pre mňa žiadnym problémom. Netrvalo dlho a už som viedla uličnú organizáciu. Dostala som sa do okresného výboru zväzu žien. Pozvali ma dokonca do oficiálnej delegácie, medzi samých papalášov klásť vence k pamätníku Červenej armády, pri príležitosti oslobodenia mesta. To už moje sebavedomie vzrástlo. Bolo dobre vypadnúť trochu zo školy, oťukať sa medzi cudzími ľuďmi. Išla som do „Kremľa“, až k samotnému vedúcemu tajomníkovi, treba sa uňho „zapísať“. „Súdruh tajomník, vzhľadom na moje povolanie a moju angažovanosť v zväze žien by som potrebovala rozšíriť svoj vedomostný obzor, aby som sa mohla kvalifikovanejšie podieľať pri presadzovaní komunistických prvkov výchovy.“ Vysloviť túto frázu pre mňa znamenalo asi toľko, ako žuť žuvačku. „Štúdium na krajskej politickej škole by mi určite v tomto smere v mnohom pomohlo.“ To „žuvanie žuvačky“ mi vynieslo mesačný pobyt v krajskej politickej škole. Tajomník sa rozplýval: „Súdružka učiteľka, veľmi ste ma potešili vašou angažovanosťou, vašou zanietenosťou pre vec. Musím priznať, že sa nám to nestáva každý deň, takých členov strany potrebujeme.“ Klamala by som, keby som nepriznala, že mi jeho slová polichotili. Bol fešák, už to na mňa pôsobilo ako na ženu. No ešte viac – mesačný pobyt v politickej škole. Premýšľala som o tom, že si podám prihlášku do strany, ale zhoda náhod, či prozreteľnosť zasiahla, nepodala som.

Kamila preložili na dedinskú školu, takého zastrčeného zapadákova. Konkrétny dôvod preloženia nemali. Ale boli naňho podané rôzne anonymné sťažnosti, že bol v škole pod vplyvom alkoholu. Samozrejme, že to bola pravda, ale predtým odbor školstva neurobil žiadne opatrenia, nebol s ním urobený žiadny zápis, žiadne napomenutie alebo pokarhanie, nič. Hoci sa náš manželský vzťah nevylepšil, nikdy som sa na Kamila a na jeho alkoholizmus nesťažovala. Aj pred rodičmi som to zatajovala, preto som sa v tejto kauze mohla postaviť na jeho obranu. Veď sa to dotýkalo aj mňa. Potom by ľudia poukazovali: to je tá, ktorej manžela preložili kvôli pijatike. Tým by som v očiach ľudí klesala aj ja. Ľudia berú alkohol ako samozrejmosť, ako súčasť života, ale keď sa kvôli pijatike dostane človek do šlamastiky, tak ho už odsudzujú. V ich očiach by som bola vinná. Hm, a či nie som?! Nie, nebudem teraz o tom rozmýšľať. Kamila som v tom nenechala samotného. Behala som po školskom úrade, vyvracala ich argumenty, sľubovala som nápravu, nič nepomohlo, za sťažnosťami sa vraj skrýva miestna vplyvná osoba. Zašla som za vedúcim tajomníkom strany. Ten ma sucho odbil: „Súdružka, my sa nemôžeme miešať do kompetencií súdruhom na školstve. My sme tam postavili také kádre, ktoré sú zárukou plnenia línie strany.“ Do kompetencie súdruhov sa nemôže miešať, ale keď sme kolektív učiteľov chceli ísť do Poľska na jeden deň, tak predsedníčka odborov eroha musela ísť osobne za ním, aby potvrdil, opečiatkoval zoznam – a ešte porovnával so zoznamom z predchádzajúceho zájazdu. Kto bol na predchádzajúcom, toho v tom novom škrtol. Mali sme v zborovni zábavu, lebo vyškrtol predsedníčku eroha, ktorá tieto zájazdy organizovala. Sranda.

No, Kamilovi som navrhla, aby radšej podal žiadosť o rozviazanie pracovného pomeru, čo aj urobil. Na jeho žiadosť kádre na školskom úrade neodpovedali. Po uplynutí zákonom stanovenej lehoty, v ktorej mu mali doručiť odpoveď, Kamil automaticky skončil pracovný pomer, hoci odpoveď nedostal. Po termíne došla zamietavá odpoveď. Kamil na nové pracovisko nenastúpil. Pracovný pomer mu nerozviazali. Spor po polroku rozhodol súd v prospech Kamila. Dostal balík peňazí – ušlú mzdu. Zišli sa nám, lebo doláriky boli fuč. Kamil neostal v školstve. Odišiel pracovať na pridruženú výrobu. Spočiatku som bola z toho vykoľajená. Cítila som na sebe pohľady ľudí, ktorí na mňa ukazujú: to je tá, ktorej manžel je na pridruženej, už sa jej doláre nehrnú, tak ho vyhnala, aby jej nosil peniaze na fiflenie. A ešte som mala pocit straty spoločenskej prestíže, ktorú som si pred časom začala budovať. Dlho ma to nefrustrovalo. Kamil prinášal tučnú výplatu, čo sčasti zahladzovalo absenciu valutových bonov. Jeho pracovné turnusy trvali dvadsať dni, desať dni prebýval doma, väčšinou však s kamarátmi pri pive. Naše manželstvo neprežívalo žiadne otrasy, zovšednelo v akejsi kuľhajúcej zotrvačnosti rytmu striedania sa Kamilových turnusov a pobytu doma.

xxx

Koniec ukážky

Július Paňko

Kľúčové momenty

Z ukrajinského jazyka

preložila Mária Paňková-Hankovská

redigovala Katarína Hvizdová

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2015

Vytvorené prostredníctvom Publico.sk

Table of Contents

Titulná strana

Stretnutie pod hviezdami

Žili si

Vlaky života

Tiráž