Přeložila:

IVANA ČEJKOVÁ

Adele Ashworth: Ukradené srdce

Vydání první

Copyright © 1999 by Adele Budnick

Published by arrangement with William Morrow, an Imprint of HarperCollins Publishers. All rights reserved.

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4, www.baronet.cz v roce 2015 jako svou 1923. publikaci

Přeloženo z anglického originálu Stolen Charms vydaného nakladatelstvím

Avon Books (USA) v roce 2013

Český překlad © 2015 Ivana Čejková

Odpovědný redaktor Jiří Chodil

Korektorka Dana Chodilová

Ilustrace na přebalu © 2015 Jon Paul

Přebal a vazba © 2015 Ricardo a Baronet

Sazba a grafická úprava Ricardo, Sázavská 19, Praha 2

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-0097-9 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-0098-6 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2015

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2015

Adele Ashworth

Ukradené srdce

Ukážka z elektronickej knihy

Poděkování

Tuto knihu věnuji své báječné tchyni Mary Ann Townsendové, jež je mou fanynkou, podporovatelkou a samozvanou kritičkou.

Dík patří majitelům a zaměstnancům holičství Mr. Marvin’s Barber shop v Port Charlotte na Floridě.

Díky, díky, díky.

A samozřejmě nemůžu opomenout poděkovat milovanému Ronovi, Adrewovi a Caroline.

Prolog

Anglie, 1842

„Smaragdy.“

Dívka, kterou držel v náručí, zamrkala. „Promiňte?“

„Říkal jsem, slečno Haislettová, že v tomhle tanečním sále, ve světle tisíců svíček září vaše oči jako vzácné smaragdy.“ Usmál se.

Dívka nervózně polkla a upřeně se na něj dívala. Sytý a hluboký hlas jako by se s ní mazlil. Najednou byla nesmělá, vyplašená… A tenhle pocit slečna Natalie Haislettová ze Sherbornu v přítomnosti jiných mužů nikdy nemívala.

„Díky,“ zašeptala, sklopila zrak a soustředěně studovala knoflíčky ze slonoviny na jeho košili.

Usmíval se dál, nic neříkal a zkušeně se s ní otáčel v rytmu valčíku. Natalie netušila, proč je najednou tak neklidná. Vždyť tohle je obyčejný maškarní bál, jaký Nataliin otec pořádá každoročně. A tenhle muž je jedním z pozvaných hostů, jenž ji požádal o tanec. Zahlédla ho již dříve na několika společenských akcích, ale nikdy spolu nemluvili. Zdálo se, že tentokrát jí věnuje zvláštní pozornost. Zájem takovéhoto přitažlivého muže přítomným ženám vyrážel dech a každá druhá jí ho záviděla.

„Přál bych si vás vidět bez masky.“

Jeho vyrovnaný chraplavý hlas ji polekal. Podívala se mu znovu do očí. Připadal jí neuvěřitelně krásný – husté černé vlasy lemovaly obličej, z něhož zářily uhrančivé šedomodré oči, tělo měl štíhlé a pevné.

„Přála bych si to samé,“ zašeptala po chvíli. Opatrně se rozhlédla kolem, naklonila se k němu a dodala: „Setkáme se vzadu v květinové zahradě. Pod jižním balkonem, přesně za patnáct minut.“

Oči za černou saténovou škraboškou se přimhouřily. „Myslíte to vážně, Natalie?“

Když z jeho úst uslyšela své křestní jméno – aniž mu dovolila ji takhle oslovovat –, vyvedlo ji to z míry a uvědomila si, do jaké ošemetné situace se svou nerozvážností dostala. „Jen… jen jsem myslela, že bychom si mohli promluvit někde v soukromí.“

„Jistě.“

Upřeně se jí díval do obličeje napůl schovaného za škraboškou, až Natalie pocítila nad svým chováním rozpaky. Pak se sklonil a zašeptal jí do ucha: „Těším se, až si spolu… popovídáme.“

Zachvěla se, když ji jeho horký dech zašimral na tváři. Valčík najednou skončil, muž se sklonil a lehce otřel rty o hřbet Nataliiny ruky. Pak se otočil a odešel.

Natalie ještě chvíli pozorovala, jak mizí mezi ostatními smějícími se hosty, a snažila se ze sebe setřást pocity, které v ní vyvolal. Neměla ho žádat, aby se s ní sešel v zahradě o samotě, bez gardedámy. Věděla to, ale cosi ji nutilo, aby to udělala.

Musí se s ním sejít. Přitahovalo ji to k němu.

Pomalu se vydala do zadní části tanečního sálu, každou chvíli se zastavila, aby si popovídala s hosty. Trvalo jí skoro celých patnáct minut, než se dostala k balkonu. Nepozorovaně vyklouzla ven a seběhla po schodech do zahrady.

Chladný noční vzduch se jí otřel o kůži, ale myšlenky plné obav a očekávání ji vnitřně hřály. Opatrně se rozhlížela, našlapovala na špičky doufajíc, že ji nikdo neuslyší a nezahlédne. Matka by bezpochyby umřela hanbou, kdyby věděla, kam Natalie šla a co hodlá udělat. Uvědomila si, že se nemůže zdržet dlouho, aniž by si někdo v sále všiml, že zmizela.

„Byl jsem přesvědčený, že nepřijdete.“

Rychle se otočila za hlasem přicházejícím ze stínu kousek od ní.

„Zdá se,“ pokračoval a přistoupil k ní, „že v tenhle krásný podzimní večer nikdo jiný po procházce venku netouží. Vypadá to, že jsme tu sami.“

„Ano,“ špitla Natalie. Tep se jí zrychlil vzrušením. Muž si sundal masku a jediné, co v mdlém měsíčním svitu v jeho obličeji zahlédla, byl hloubavý, nic neříkající pohled.

„Sundejte si ji.“

„Prosím?“

„Tu masku, Natalie. Chtěl jsem vidět váš obličej, nevzpomínáte si?“

Postavil se přímo před ni, ale protože se dívala do měsíce, neviděla z jeho obličeje vůbec nic. Vnímala teplo jeho těla, jeho pronikavý pohled ji propaloval… nemohla se ani pohnout. Pomalu zvedla ruce a v týlu si rozvázala škrabošku. Stydlivě sklopila zrak, bála se pohlédnout mu do obličeje. Ale donutil ji k tomu – chytil ji prsty za bradu a zvedl jí hlavu.

Najednou bylo naprosté ticho, muž ji soustředěně pozoroval. Natalii bušilo srdce, jako by se kolem nich rozpoutala bouře.

„Jste krásná…,“ zašeptal.

Když jí přejel palcem po rtech, rozklepala se jí kolena. Zavřela oči, zaklonila hlavu, škraboška jí vypadla z ruky a bez povšimnutí zůstala ležet na zemi. Natalie nevěděla, co udělat nebo říct, ale než se stačila rozmyslet, přitáhl si ji k sobě a vzápětí ucítila na svých rtech jeho horká ústa.

Nečekala, že ji políbí. Nebo snad ano? Možná že právě po tomhle toužila od chvíle, kdy ho před pár měsíci poprvé uviděla. Přitahovalo ji jeho mužné tělo, síla, která z něj vyzařovala. Jazykem škádlil její rty, dožadoval se tepla jejích úst… Bože, chutnal tak opojně. Jeho rty byly horké, zvoucí k vášnivému polibku, tak dychtivé. Bylo to mnohem krásnější, než si kdy představovala.

Natalie se k němu přitiskla a prohloubila polibek. Stoupla si na špičky, objala ho kolem krku a prsty se mu probírala vlasy. Spokojeně si povzdechla a tělem jí projelo vzrušení, jaké nikdy předtím nepoznala.

Muž jí položil dlaň na zadeček a přitáhl si ji pevně k sobě. Druhou rukou ji pohladil po tváři a sjel až na hrdlo, které laskal svými prsty.

Natalie si uvědomovala narůstající vášeň mezi nimi, ale nebyla schopná ji zastavit. Ještě ne. Netoužila po ničem jiném než stát v měsíčním světle, obklopená vůní květů a zůstat s ním navěky – líbat ho, dotýkat se ho, cítit jeho teplé tělo. Pocity, které se v ní probouzely, ji fascinovaly a každá hlodavá myšlenka, že tu s ním vůbec nemá být, se jí vypařila z hlavy, když jeho jazyk prozkoumával její ústa a vyvolával v ní mučivé potěšení.

Slyšela vlastní vzdechy, když bez varování sjel rukou níž a palcem se dotkl hrotu ňadra. Jemně si s ním pohrával, laskal ho a škádlil, dokud přes tenkou látku florentinského hedvábí neucítil jeho reakci. Natalie povzbuzena jeho chováním se k němu přitiskla boky a lehce se o něj otřela břichem.

Probudila tím v něm hladovost, vášeň… pevně uchopil ňadro do dlaně, druhou rukou ji stále držel za zadeček a bez varování jí začal pomalu vykasávat sukni.

Zkušeně se dotkl jejího nahého stehna a Natalie – ať už nejistotou, nebo instinktivně – ztuhla. Vycítil to, ale dál ji líbal a hladil.

„Co to děláte?“ zamumlala a zvrátila hlavu.

„Oba dva o tomhle sníme už celé týdny,“ odpověděl chraplavě a jeho rty se pohybovaly přes bradu až na hrdlo. Sklonil se a políbil ji na ňadra těsně nad lemem šatů. Zavřela oči a poddala se svůdným pocitům, jež v ní vyvolával. Dokud neucítila, že rukou zajel až příliš vysoko a dotkl se citlivého místa mezi stehny.

„Ne.“ Zalapala po dechu, zahanbeně ho odstrčila a pocítila bodnutí viny.

Pomalu vytáhl ruku a podíval se jí do očí. Dýchal zrychleně a těžce. I když věděla, že ho to k ní přitahuje stejně jako ji k němu, z jeho pohledu v bledém měsíčním svitu nic nevyčetla.

Chvíli stáli tiše, než chladným nočním vzduchem zazněl jeho hluboký hlas. „Proč jste chtěla, abychom se zde setkali, slečno Haislettová?“

Natalii se vypařily všechny myšlenky z hlavy, zajíkavě se nadechla a tělo se jí třáslo. „Já… chtěla jsem si jen popovídat.“

Muž si ji prohlížel a po chvíli se zhluboka nadechl. „Vy jste to ještě nikdy nedělala, že?“

Natalie se chytila za lokty, jako by tím chtěla chránit své srdce, avšak neustoupila a neodtrhla od něj zrak. „Už jsem se líbala, jestli máte tohle na mysli, ale –“

„Ale co?“

Sklopila oči a studovala modré saténové střevíčky, jako by na nich hledala nějakou chybu. „Ale byl to jen polibek na tvář a trval pouhé tři vteřiny.“

Na chvíli si pomyslela, že muž před ní vyprskne smíchy. Místo toho si stoupl před ni a rukou jí zvedl bradu. Natalie zavřela oči, aby se na něj nemusela dívat, neboť se nesmírně styděla.

„Podívejte se na mě,“ pronesl hlubokým podmanivým hlasem.

Zhluboka se nadechla a otevřela oči. „Promiňte,“ zašeptala. „Opravdu jsem nemyslela –“

„Kolik vám je?“

Odmlčela se, jako by přemýšlela, co mu má odpovědět. Upřímnost zvítězila. „Sedmnáct… vlastně za měsíc mi bude osmnáct.“

„Chápu…“

Hladil ji palcem po bradě a Natalie znovu zavřela oči, aby si vychutnala jeho něžný dotyk. Přitáhl si ji k sobě do náruče, jednou rukou ji hladil po hlavě a prsty druhé ruky lehce přejížděl kolem páteře.

Natalie slyšela pravidelný tlukot jeho srdce, cítila jeho horký dech a věděla, že je ztracená. Bylo tak krásné být v jeho náručí, nechat se konejšit a přijímat to – jak sám řekl –, o čem dlouhé týdny snila.

„Chtěla jste si jen popovídat,“ pronesl zamyšleně.

„Myslím, že v hloubi duše jsem toužila, abyste mě políbil,“ připustila rozpačitě a přitiskla se ještě víc k jeho hrudi. „Líbí se mi, jak mě líbáte.“

Muž tiše zamručel a zakroutil hlavou. „Jste nepochybně ta nejsladší žena, na kterou jsem kdy narazil, slečno Natalie Haislettová.“

Zvedla hlavu a pohlédla mu do očí. „Líbilo se vám to?“

Ostře se na ni zadíval. „Myslíte líbání s vámi?“

Natalie přikývla.

„Líbilo se mi to mnohem víc, než by mělo.“

Tělem se jí rozlil hřejivý pocit. „Myslíte, že bychom se ještě mohli políbit?“

Muž ztuhl a zadíval se do potemnělé zahrady. „To by asi nebyl dobrý nápad.“

Rozpačitě se mu podívala na hruď.

„O čem jste si se mnou chtěla povídat, když jste mě sem vylákala?“

Natalie nebyla z těch, které dokázaly své pocity umně skrývat. Vždycky šla raději s pravdou ven. I teď se přiznala: „Jste ten nejkrásnější muž, kterého jsem potkala a…“ Tváře jí zčervenaly. Snažila se vymanit z jeho sevření, ale nedovolil jí to.

„A co, Natalie?“

Hlas měl hluboký a sametový, její jméno z jeho úst znělo až příliš důvěrně. Natalie se už dál nemohla držet zpátky. „Když vám to teď řeknu, nebudete se smát?“

„Ne. Ledaže by to bylo něco legračního.“

Odhodlaně si povzdechla, zavřela oči a vystavila obličej měsíčnímu svitu. „Myslím, že vás miluju.“

Muž nic neříkal. Ani se nerozesmál, ani ji nepustil z objetí. Natalie si v duchu oddechla. Ale otevřít oči se neodvážila. Aspoň do té doby, než něco řekne.

Neslyšela nic jiného než vzdálenou hudbu a smích z tanečního sálu. Pak ucítila, jak se jeho rty lehce otřely o její, jemně a něžně, žádný vášnivý polibek. Chtěla od něj víc. Jakmile si uvědomil, že mu na jeho polibek odpovídá, odtáhl se.

„Měla byste se raději vrátit do sálu, než vás začne někdo hledat,“ zašeptal jí do ucha.

Natalie nevěděla, co si o tom má myslet. Srdce jí naplnil smutek.

Odtáhla se od něj, nebránil jí. Podívala se mu do tváře, pak rychle sebrala ze země škrabošku, otočila se a utekla do zahrady.

Kapitola první

Londýn, 1847

„Smaragdy.“

„Smaragdy?“ zopakoval překvapeně.

„Vzácné a nesmírně cenné zelené kamínky.“

Jonathan William Rayburn Drake, druhorozený syn zesnulého hraběte z Beckfordu, si povzdychl a opřel se v měkkém temně červeném koženém křesle ve stylu Ludvíka XIII. Zkoumavě si hosta prohlížel. Krádež vzácných smaragdů mu vrtala hlavou.

„Jakou měly cenu?“ zeptal se opatrně.

Sir Guy Phillips, blonďák středního věku, který nebyl ničím pozoruhodný, se poškrábal na bradce a pokrčil rameny. „Nedokážu teď jejich cenu odhadnout.“

„No, tak pokračujte.“

Phillips se zamyslel a pak váhavě začal: „Původně patřily vévodovi z Westridge, který je někdy kolem roku 1720 zakoupil od jednoho z Habsburků, snad přímo od Karla VI. Vévoda je poté věnoval jako svatební dar své ženě Elizabeth. Vévodkyně je přechovávala ve své klenotnici bezmála šedesát let – až do své smrti v zimě 1781. Westridgeovi měli jedno dítě, ale chlapec byl neduživý a v roce 1740 zemřel ve věku dvanácti let. Takže vévoda neměl nikoho, komu by svůj majetek předal. Vévodkyně Elizabeth, která zemřela patnáct let po manželovi, prý odkázala osobní majetek své neprovdané sestřenici Matildě, jež shodou okolností byla velmi vzdálenou příbuznou krále Jiřího.“

Phillips si uhladil nákrčník bílé hedvábné košile, postavil se se sklenkou brandy v ruce a začal přecházet po místnosti. „V podstatě nikdo nevěděl, kde jsou šperky schované. Neví se dokonce ani to, kdo se stal jejich majitelem, když Matilda v devadesáti dvou letech zemřela. Ale říká se, že je král dostal ještě předtím, než roku 1811 ustanovil svého rozmařilého syna princem regentem. Princátko smaragdy zdědilo, a když se stalo roku 1820 králem, použilo je na splacení svých obrovských dluhů. Nový král Jiří je prodal vévodovi z Newarku za anonymní – prý nekřesťansky vysokou – částku. Ve vlastnictví vévody z Newarku pak smaragdy zůstaly více než pětadvacet let a byly bezpečně uloženy v trezoru v jeho sídle. Až do doby před třemi měsíci, kdy jeho žena zjistila, že tam nejsou –“

„Pak je tedy musel ukrást nějaký profesionál,“ přerušil ho Jonathan a zvedl sklenku ke rtům.

Sir Guy se zastavil a podíval se na hraběte. „Máme důvod se domnívat, že smaragdy jsou teď někde ve Francii. Jejich krádež byla naplánovaná dlouhé měsíce dopředu a prsty v ní mají vysoce postavení úředníci, kteří chtějí svrhnout současnou francouzskou vládu.“

Jonathan se zabořil v křesle a tiše hvízdl. „Jako kdybych netušil, že do toho budou zapletení Francouzi.“

Blonďák se zasmál. „Ti mají prsty skoro ve všem.“

„Pokračujte,“ vyzval ho Jonathan.

Phillips si povzdychl. „Spekuluje se, že se smaragdy dostaly do rukou francouzských legitimistů, kteří by moc rádi viděli zpátky na trůnu Jindřicha.“[1] Zakroutil hlavou a výraz v obličeji zvážněl. „Dvůr Ludvíka Filipa se rozpadá, Jonny. Celá země potřebuje stabilitu. Legitimisté chtějí Jindřicha a nespokojení lidé mluví o další revoluci…“

1 Pro pochopení souvislosti je nutné si přiblížit tehdejší francouzské reálie. Po pádu Napoleonova císařství (1815) se vítězní spojenci (Rakousko, Prusko, Rusko a Spojené království) snažili obnovit starou monarchii. Ale již v roce 1830 se politická situace ve Francii znovu vyhrotila a vyústila v tzv. červencovou revoluci. V ní byl velmi neoblíbený král Karel X. donucený abdikovat ve prospěch svého syna Ludvíka (Ludvík XIX.), ten se však po dvaceti minutách musel vzdát trůnu ve prospěch svého desetiletého synovce Jindřicha, hraběte z Chambordu a vévody z Bordeaux (Jindřich V.). Až potud všichni panovníci pocházeli z královské linie Bourbonů. Poslanecká sněmovna však nástupnictví mladého hraběte nepotvrdila a na trůn se tak dostává Ludvík Filip III. z vedlejší linie bourbon-orléanské. Od toho okamžiku se datuje rozdělení francouzských monarchistů na legitimisty, uznávající nárok na trůn pro Jindřicha V. po legitimní královské linii Bourbonů, a orléanisty, uznávající za právoplatného panovníka Ludvíka Filipa z linie bourbon-orléanské, který byl v té době na trůnu. Již o rok později (vzhledem k době, v níž se odehrává děj knihy) ale bude svržen i Ludvík Filip. A dějiny Francie jako království navždy skončí. Poznámka redakce.

Po chvilce ticha se Jonathan zamyšleně zeptal: „Proč by ale ty smaragdy kradli? Tedy když pomineme fakt, že mají nesmírnou cenu. Ať je ukradl kdokoliv, vystavil se velkému riziku už jen tím, že přijel do Anglie.“

Starší muž odfrkl a znovu začal rázovat po místnosti. „Protože – a to je jen moje domněnka – ti, co mají prsty v jejich zmizení, jsou přesvědčeni, že smaragdy patří francouzskému lidu. Omluvitelná krádež…“

„Omluvitelná?“

Sir Guy poklepal prsty na sklenici. „Legitimisté se zjevně domnívají, že smaragdy nebyly od Habsburků odkoupeny, ale byly protiprávně zkonfiskované. Tedy ukradené. Jsou přesvědčeni, že smaragdy nikdy Anglii nepatřily, ale že přešly z dědictví Karla na Marii Terezii, která je později darovala dceři Marii-Antoinette. A po její politováníhodné smrti se staly majetkem francouzského lidu.“

„Jak typické pro Francii.“

„Ano, naprosto.“

Jonathan vypil obsah sklenky a postavil ji na stolek vedle křesla. Pohodlně si natáhl nohy před sebe. „Usuzuju, že jste nedávno dostal čerstvé zprávy o tom, kde ten náhrdelník je.“

Phillips přikývl, došel k baru a nalil si další sklenku brandy.

„Asi před čtrnácti dny jeden z našich kontaktů v Paříži navštívil ples, jehož jediným cílem bylo získat peníze pro legitimisty. Tenhle náš člověk zaslechl neobvykle otevřený rozhovor týkající se klenotů, které byly nedávno ukradeny přímo ‚pod nosem těm zatraceným Angličanům‘. Trochu se pak vyptával a dozvěděl se, že smaragdy jsou bezpečně uložené v Marseille do doby, než bude možné svrhnout Ludvíka Filipa.“

Phillips se vrátil ke svému křeslu, položil sklenku na stolek a sáhl do kapsy košile, aby vyndal malý papírek. Podal ho Jonathanovi.

„Je mi líto vévody z Newarku a jeho krásné ženy, která kvůli francouzským zlodějům přišla o tak nádherný náhrdelník,“ pokračoval zasmušile. „Ale důvod, proč vás posílám do Francie, abyste riskoval život, Jonny, je jiný. Pokud to půjde, potřebujeme, abyste pomohl Ludvíku Filipovi udržet vládu. Jestliže legitimisté vytáhnou smaragdy a prodají je, dostanou se k obrovské sumě peněz, které použijí ve prospěch svého cíle. Nepotřebujeme teď další válku, aby naši muži umírali kvůli nadutosti a aroganci Francouzů.“

Jonathan se podíval na papír. Písmo bylo úhledné.

Madeleine DuMaisová, 5 Rue de la Fleur. 27. června, v deset dopoledne.

Sir Guy rychle dopil druhou sklenku brandy, odložil ji na stolek a zamířil ke dveřím, aby si vzal svrchník. „Domnívám se, že slečnu DuMaisovou už znáte.“

„Jednou jsem se s ní setkal.“

„Fajn. Bude pro vás mít všechno připravené a řekne vám, co dál. Kdy můžete odjet?“

Jonathan vstal a protřel si unavené oči. „Předpokládám, že bych mohl odplout v pátek. To by mi mělo stačit na to, abych schůzku stihl.“

„Dejte mi vědět.“ Phillips otevřel dveře, ale ještě se k Jonathanovi otočil. „Doufám, že chápete, že vzhledem k vašemu nenadálému odjezdu do Francie zmeškáte ples lady Carlisleové?“

Každoroční společenský ples lady Sibyl Carlisleové byl nejobávanější událostí sezony, zvlášť pro svobodné pány. Považovala totiž ples za nejlepší způsob, jak najít pro své čtyři obtloustlé a panovačné dcery manžely. Takže mít dobrou výmluvu proč se nezúčastnit bylo požehnání.

Jonathan se ušklíbl. „Bohužel nešťastné načasování mého odjezdu. Musíte lady Carlisleové a jejím rozkošným dceruškám vyřídit mé nejsrdečnější pozdravy.“

Phillips otráveně zavrtěl hlavou. „Máte pravdu. Letos bych se měl na tomto plese aspoň ukázat. Když nic jiného, na dobrém jídle a pití lady rozhodně nešetří.“

„To budu muset oželet, připouštím.“

„Když už mluvíme o dobrém jídle,“ dodal ještě Phillips, „večeře byla vynikající. Řekněte Gertě, že tentokrát se jí pečeně obzvlášť vyvedla.“

„Určitě ji potěší, až zjistí, že jste ji snědl do posledního sousta.“

Phillips kývl na pozdrav, otočil se, vyšel ze dveří a zmizel v mlhavé noci.

Jonathan ještě několik minut stál ve dveřích, vdechoval vlhký noční vzduch, dokud mu chladem nenaskočila husí kůže. Zavřel dveře, ale zástrčku nechal otevřenou. Čekal na Marissu, která by se tu měla každou chvíli objevit, aby spolu strávili noc a trochu se pobavili. Byla jedinou z milenek, jež kdy měl, která dávala přednost navštěvovat džentlmeny u nich doma. Samozřejmě za předpokladu, že dotyčný džentlmen nebyl ženatý. Naštěstí tohle se Jonathana netýkalo – nemusel nic skrývat před všetečnou manželkou, protože ji neměl, a jestli si Marissa chtěla užít milostné hrátky v jeho posteli, proč ne.

Dnes byl však netrpělivý a na její návštěvu se netěšil. Až donedávna si její návštěvy užíval a Marissa dokázala jeho potřeby dokonale uspokojit, ale poslední dobou – i když si to nerad připouštěl – ho už unavovala. Byla to neobyčejně krásná a zkušená žena, která uměla své tělo velmi dobře prodat. Jenže Jonathan začal toužit po něčem jiném – uvědomoval si, že chce od života i od ženy mnohem víc. Marissa byla milenkou každého, kdo jí dával spoustu krásných cetek… a Jonathan byl v tomhle ohledu opravdu štědrý. Oceňoval ji, že v tom, co dělá, je opravdu dobrá. A v tom byl právě problém, najednou mu to nestačilo. Poprvé v životě cítil, že touží dostat od ženy víc než pouhý sex.

Trhnutím si uvolnil nákrčník a vrátil se zpátky do pracovny. Sebral poloprázdnou láhev brandy a sklenice a odnesl je do kuchyně v zadním traktu domu. Gerta, jak bylo jejím zvykem, zanechala své království bez poskvrnky, takže na stole zůstaly jen talíře po večeři s Phillipsem. Odložil sklenice vedle nich, rozepnul si knoflíčky na košili, ztlumil lampu na jídelním stole a vrátil se do pracovny. Sedl si před krb a přemýšlel.

Uvědomil si, že poslední dobou je unavenější a otrávenější. Unavený z žen, které znal, a otrávený téměř ze všeho ostatního. Za devětadvacet let toho zvládl udělat hodně, ale teď se přistihl, že závidí mužům, jimiž až dosud pohrdal. Posledních sedm měsíců o sobě hodně přemýšlel. Kdo vlastně je? Co za ním zůstane? Najednou mu život připadal prázdný a rozháraný. Ještě před měsícem by ho ani ve snu nenapadlo, že mu bude chybět rodina. Představa, že jednou bude mít manželku a pečovat o ratolesti, mu připadala směšná. Znal mnoho mužů – dokonce mezi svými přáteli –, kteří byli v manželství nešťastní, a měl za to, že takové prostě manželství je – vztah, jenž přináší jen bolest a hořkost. Po zralé úvaze však došel k závěru, že i přes to všechno dokáže takový vztah člověka obohatit. Vzpomněl si na manželství rodičů, bratra… a zatoužil něco takového prožít. Trápilo ho však vědomí, že nikdy nedokáže skloubit svou práci s hlubokým a vážným vztahem. Bude si muset vybrat jen jedno: manželství, nebo práci.

Opřel se v křesle, založil si ruce na hrudi a natáhl nohy před sebe. Zadíval se na odlesky plamenů tančící po tmavém stropu.

Zbavit se Marissy by neměl být problém. Jistě si najde velmi rychle jiného džentlmena, který ji zahrne pozorností a přepychem, na jaký je zvyklá. Oba věděli, že to, co je mezi nimi, je pouhý fyzický chtíč. Koneckonců, Jonathan jí dal hned od začátku najevo, že po žádném vztahu netouží. Marissa poskytovala mužům potěšení v posteli a dostávala za to vždy slušně zaplaceno.

Hlavou se mu však honila jiná otázka: bude schopný vzdát se kvůli rodině práce, kterou miloval a v níž byl dobrý? Žít bez dobrodružství a napětí, jež mu poskytovala? Cestoval po Evropě a plnil různé úkoly už celých šest let a ti, kdo si ho najímali, ho přesvědčovali, aby pokračoval. Zatím jim vždy vyhověl, odvedl dobrou práci a dostal za ni dobře zaplaceno. Nehledě na peníze, nebyl si jistý, jestli tohle všechno dokáže opustit a zda se vůbec naučí žít v manželství. Žádná žena nechce manžela, jenž nebere ohledy na její rozmary, který ji nedoprovází na společenské akce a nezajistí jí život v bohatství. Neznal žádnou takovou, která by s ním sdílela jeho smysl pro napětí a dobrodružství, jeho touhu dokázat, že výsledky jeho práce stojí za trochu nepohodlí a riskování.

Jonathan zavřel oči. Možná se ze mě stává starý, popudlivý a nerudný chlap. Nakonec tu zůstanu sám se svým psem. Bože, to budeme opravdu úžasný pár, pomyslel si.

„Drahoušku?“

Marissin zastřený hlas ho vytrhl ze zamyšlení. Otočil se ke dveřím a zdrženlivě se usmál. „Neslyšel jsem tě vejít.“

Sundala si vlněný šál z ramen a zamířila k němu. „Proč je tu taková tma?“ zavrněla sladce. „Chceš se snad milovat tady před krbem?“

Zasmál se a přejel očima po její štíhlé a elegantní postavě. Určitě mi bude scházet, blesklo mu hlavou. „Musíme si promluvit, Marisso.“

Zastavila se a úsměv jí zmizel ze rtů. „Proboha, to vypadá vážně.“

Jonathan se jí zadíval do očí. Pak se zhluboka nadechl a smířlivě pronesl: „Není v tom nic osobního, zlato, ale myslím, že je na čase –“

„Nemysli si, Jonathane, že mě nenapadlo, že tenhle den brzy nadejde,“ přerušila ho a odložila šál na dřevěnou sedačku vedle sebe. „Všimla jsem si, jak ses v poslední době změnil. Věděla jsem, že se něco děje.“

Došla k němu, zadívala se mu do očí a posadila se na područku křesla. „Věř tomu, nebo ne,“ pokračovala zamyšleně a prsty se probírala jeho hustými vlasy, „taky jsem přemýšlela, že je čas posunout se kousek dál. Nevěřil bys, kdo o mě má zájem, drahoušku. Sám zámožný a štědrý vikomt Willmont.“

Jonathan překvapeně zvedl obočí. „Starý Chester?“

Přikývla.

„Pořád ještě může… chodit?“

„Ty žárlíš, drahoušku?“

Jonathan se ušklíbl, položil jí ruku na stehno a vdechoval známou vůni jejího parfému. „A jak.“

Marissa se zasmála a palcem a ukazováčkem mu zvedla bradu, takže měla obličej jen pár centimetrů od jeho. „Nikdo se ti nevyrovná, ať už v posteli, nebo mimo ni, zlato. Závidím ženě, která ti jednou ukradne srdce.“

Jonathan ji popadl kolem pasu a posadil si ji na klín. „Ale dnešní noc bychom si mohli užít, co myslíš?“ provokoval ji. „Chester si dneska už stejně dal hrnek horkého mléka a uložil se k spánku.“

Marissa se naklonila, vzala jeho obličej do dlaní a zašeptala: „Tak proč už nejsme nahoře?“

Koniec ukážky

Table of Contents

Tiráž

Titulná strana

Poděkování

Prolog

Kapitola první