Přeložili:

LUDMILA A TOMÁŠ HAVLÍKOVI

Jo Beverley: Hedvábná smyčka

Vydání první

Copyright © Jo Beverley, 2013

All rights reserved

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2015 jako svou 1924. publikaci

Přeloženo z anglického originálu Seduction in Silk vydaného nakladatelstvím

Signet Select, an imprint of New American Library, a division of Penguin Group (USA) Inc.

Český překlad © 2015 Ludmila a Tomáš Havlíkovi

Odpovědná redaktorka Daniela Čermáková

Korektorka Marie Kejvalová

Ilustrace na přebalu © 2015 Jon Paul

Přebal a vazba © 2015 Ricardo a Baronet

Sazba a grafická úprava Ricardo, Sázavská 19, Praha 2

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-0100-6 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-0101-3 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2015

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2015

Jo Beverley

HEDVÁBNÁ SMYČKA

Ukážka z elektronickej knihy

Poděkování

Tato kniha je v mnoha ohledech výjimečná. Jako vždy děkuji svému manželu Kenovi, rodině, báječné agentce Meg Ruleyové, redaktorce Claiře Zionové a všem ostatním v nakladatelství New American Library. A samozřejmě vám, svým čtenářům, kteří mi dodáváte energii. Díky.

Kapitola 1

Září 1765,

Perriam Manor, Surrey

Ctihodný pan Peregrine Perriam přistoupil ke smrtelnému loži svého vzdáleného příbuzného se značnou nechutí.

Nedávno minulo poledne, ale okna byla zavřená a závěsy zatažené, takže ve vzduchu přetrvával pach nemoci, rozkladu a pak ještě jakéhosi parfému, který měl všechen ten nepříjemný odér zastřít.

Vedle lůžka stál svícen s voskovicemi, jejichž plameny ozařovaly masivní sloupky postele z tmavého dubového dřeva a karmínové sametové drapérie. Lůžko budilo dojem, že pochází ze šestnáctého století. Stejně působil na Perryho celý dům. Tmavé dřevěné obklady ve všech místnostech naznačovaly, že se ve šlechtickém sídle Perriam Manor od jeho vzniku vůbec nic nezměnilo a jakýkoliv závan moderní doby by tu byl předem odsouzen k neúspěchu.

Perry by teoreticky mohl ignorovat kostrbatě naškrábaný vzkaz od Gilese Perriama, ale ve skutečnosti by to nikdy neudělal. Žádný člen jeho rodiny by se totiž neodvážil přejít mlčením cokoliv, co souviselo s rodovým sídlem Perriam Manor, a už vůbec ne dopis, z něhož přímo kapala zášť.

Sepsal jsem novou poslední vůli. Ustanovil jsem tě svým dědicem. Pokud chceš vědět, co ještě jsem udělal, měl bys sem co nejrychleji přijet.

Giles tím cosi sledoval a Perry by ho velice rád připravil o potěšení z pocitu, že dosáhl svého, ale po přečtení slov „ustanovil jsem tě svým dědicem“ se bleskově vydal na cestu.

To není možné!

Jeho větev rodu Perriamů totiž pokládala tento tudorovský dům a přilehlé pozemky za „ukradený majetek“, o nějž přišla už před sedmi generacemi při dělení dědictví. Od té doby se pro ni stalo doslova posvátným úkolem získat ho nazpátek. Vedla však k tomu jenom jediná cesta. Mladší – Gilesova – větev rodu nesměla přivést na svět dalšího přímého mužského potomka. Teprve pak by panství ze zákona zase přešlo na starší rodovou větev, ztělesňovanou Perryho otcem, hrabětem Hernescroftem.

Hrabě sledoval Gilesovu neschopnost zabezpečit si vlastního žijícího dědice s nesmírným zadostiučiněním. A když pak Gilese začalo zrazovat zdraví, Hernescroft si už mnul ruce v očekávání vítězství. Stará křivda bude napravena a jeho život se projasní.

Ustanovil jsem tě svým dědicem, opakoval si Perry v duchu. Stále mu to připadalo nemožné. Ale pak si připomněl následující dodatek: Pokud chceš vědět, co ještě jsem udělal...

Giles nebyl žádný hlupák. Byl to sice podlý zvrhlík bez sebemenších morálních zábran, ale v žádném případě hlupák. Ať už vymyslel a sledoval jakýkoliv cíl, určitě v tom bude nějaká záludnost.

Teď Perry zkoumavě hleděl na muže spočívajícího na několika polštářích, který vypadal jako kostra potažená pergamenem. Giles býval vždycky tělnatý, ale teď jeho obličeji vévodil ostrý nos a vystupující lícní kosti. A jeho zapadlé oči působily za šera, které panovalo v místnosti, jako utopené. Jedna Gilesova ruka s pokroucenými prsty, připomínajícími spáry dravce, spočívala na karmínové přikrývce.

Co přesně se ještě teď, na samém konci svých dní, chystal Giles popadnout?

V pokoji stálo několik lidí – kněz v černobílém oděvu, lékař bez pláště a pár sloužících – ale Perry věnoval veškerou pozornost pouze umírajícímu příbuznému.

Když došel až k lůžku, kněz se sklonil nad nemocného a oznámil mu: „Pan Perriam je tady. Dědic, jehož jste si zvolil.“

„Zvolil...,“ zavrčel Giles, aniž otevřel oči. „Nestál by tady, kdyby aspoň jeden z mých potomků přežil.“

Kněz, hluboce zasažený Gilesovou poznámkou, jenom mlčky ustoupil dozadu. Pro ztrátu čtyř chlapců, kteří zemřeli v raném věku, neexistovala žádná slova útěchy. Tři manželky, čtyři synové, ale žádný žijící dědic.

Tenká oční víčka se lehce nadzvedla. „Nestůj tady tak nade mnou. Sedni si.“

Kdosi za Perrym se pohnul a tlumený hlas zamumlal: „Tady máte židli, pane.“

Perry se posadil. Měl pověst společenského člověka, ale co se dalo říct za téhle situace?

Mrzí mě, že jsem tě zastihl na smrtelné posteli. Jenomže to by byla lež. Jakékoliv vyjádření citů by bylo pouze prázdným gestem, protože tváří v tvář smrti tohoto muže by nanejvýš dokázal mlčky sklonit hlavu.

Jaký záštiplný kousek jsi zase vymyslel? Tato slova by byla sice upřímná, ale na úvod příliš břitká.

Perry se rozhodl zůstat zticha. Ať podnikne první krok jeho nepřítel.

Giles znovu zavřel oči. Zřejmě po návštěvníkovi nic nechtěl.

Pak se mu ale zvlnily rty. „Jsi ženatý?“

„Ne.“ Hledá snad Giles nějakého svobodného mládence na ženění? Ale z jakého důvodu? Vždyť žádnou dceru nemá.

„Jsem prokletý muž,“ vypravil Giles z vyschlého hrdla. „Prokletý! Dával jsem život synům a pak jsem se musel dívat, jak je ztrácím... A manželky jsem měl buď neplodné, anebo příliš křehké... Říkám ti, jsem prokletý!“

„V životě není nikdy nic jistého. Královna Anna přivedla na svět čtrnáct dětí, a zemřela bez jediného žijícího dědice.“

„Byla prokletá,“ vypravil ze sebe Giles. „Usedla na trůn svého otce, právoplatného krále. Její sestru Marii stihl stejný osud. Ta zemřela v mučivých bolestech na neštovice. Obě stihla kletba za jejich podlost. Stejně jako mě. Jako mě!“

Tento náhlý vášnivý výlev u něj vyvolal záchvat kašle, takže k němu okamžitě přiskočil lékař a nabídl mu sklenku s nápojem.

Pokud si někdo zasloužil prokletí, byl to rozhodně Giles, nicméně jeho víra v kletby naznačovala, že není zcela příčetný.

Perry zaletěl pohledem ke knězi a neslyšně, pouhým pohybem rtů se zeptal: Zešílel?

„O tom nic nevím, pane,“ zamumlal tiše duchovní.

Giles odstrčil sklenku. „Nic mi k tomu nepovíš? Nemáš mi co říct?“

„Žádné kletby neexistují, bratranče. A kdo by ti něco takového provedl?“

„Clarrie. To ona. Vypadala tak něžně, naivně...“ Pak spočinul divoce planoucíma očima na Perrym. „Ještě je čas ji zrušit. Ta fúrie Mallowová mi prozradila, jak na to.“

Giles byl očividně nepříčetný, ale Perry usoudil, že bude nejlepší, když se svému vzdálenému bratranci podvolí.

„Kdo je ta fúrie Mallowová?“

„Clarriina sestra. Ohavná zrůda. Ale Henry se s ní stejně oženil. Kula proti mně pikle...“ Odmlčel se a několikrát se namáhavě nadechl. „Dušovala se, že je schopná tu kletbu zrušit. Vysmál jsem se jí. Potom umřela. Umřela! Proklínám ji. Proklínám!“

„Můj pane,“ ozval se kněz mezi dalšími záchvaty Gilesova kašle. „Mějte na paměti, že zanedlouho předstoupíte před našeho Stvořitele!“

Giles se k němu otočil a zlostně zavrčel. „Nechte toho bečení. Vodu. Jděte všichni k čertu a dejte mi vodu!“

Lékař mu dal znovu napít. „Musíte si odpočinout, pane.“

„Co nevidět už budu jenom odpočívat. Nebo se škvařit ve věčných plamenech. Henry Mallow má syny, a neprovinil se o nic méně než já. Proklínám ho. Proklínám!“

Znovu se rozkašlal a zhroutil se na polštář. Oči měl zavřené a každý sípavý nádech a výdech ho stál spoustu sil. Perry doufal, že ta vášnivá tiráda Gilese připravila o poslední zbytek sil. Jeho mysl už očividně bloumá kdesi v nenávratnu a tělesná schránka ji zřejmě bude s Boží pomocí zakrátko následovat.

Perry měl sto chutí odejít, ale dobře si uvědomoval, že jenom kvůli těmto nesmyslům ho sem Giles nezavolal. Měl na mysli nějakou konkrétní záležitost a Perry potřeboval zjistit, o co jde. Panství Perriam Manor se muselo vrátit jeho rodině, tedy hraběti Hernescroftovi jako hlavě celé rodové větve. Ale ne jeho nejmladšímu synovi.

Naklonil se ke Gilesovi o něco níž. „Napsal jsi mi, že ve své poslední vůli odkazuješ Perriam Manor mně. Podle dávné dohody se má tohle sídlo a pozemky připojit k ostatnímu rodovému majetku. Takže ho musíš odkázat mému otci nebo nejstaršímu bratrovi, ne mně.“

Umírající muž na jeho slova nijak nezareagoval, ale Perry se nenechal odradit. „U soudu by se tahle chyba dala napravit, ale uvědom si, kolik peněz by bylo zapotřebí nasypat do kapes právníků.“

Ach.

Napřímil se. Přesně takhle to bylo. Giles vytvořil situaci, jejíž vyřešení by stálo malé jmění. Právníci by všechno s náramným potěšením pořádně zkomplikovali, jen aby pro sebe vytěžili co nejvíc. Někdy dokonce dokážou celý výsledek zvrátit.

Jakmile na to Perry pomyslel, přejel mu mráz po zádech. Neměl tušení, kdo všechno by si mohl činit nárok na Perriam Manor, ale v rodokmenu, jehož kořeny sahaly o sedm generací nazpátek, by se někdo takový rozhodně mohl vyskytnout. On sám se odmítal stát nástrojem nějakého zlovolného záměru. Ale co mohl podniknout?

Kdesi v místnosti začaly monotónně odbíjet velké hodiny.

Někdo za Perrym zašeptal.

Ozvalo se tiché zašustění látky, ale muž na lůžku se ani nepohnul.

Kdybych Gilesem trochu zacloumal, dostal bych z něj aspoň pár dalších slov? uvažoval Perry.

Krátce nato jeho vzdálený bratranec znovu promluvil. „Jsi tu ještě?“ Bylo na něm vidět, že ho každé slovo stojí obrovské úsilí.

„Ano. Slyšel jsi, co jsem ti říkal?“

„Nejsem hluchý. Ta stará smlouva. Tvrdí se v ní, že musím panství odkázat někomu z Beatriciny větve. Komu konkrétně, se neuvádí.“ Z hrdla mu vyšel podivný zvuk, zřejmě smích. „Způsobí to rozkol v tom vašem přátelském hnízdečku – v Herne – co?“

„Jestli si nás představuješ jako rodinu propojenou přátelskými vztahy, jsi na velkém omylu,“ poznamenal Perry. Věděl však, že přinejmenším v jedné věci má Giles pravdu – pokud by se stal dědicem panství on, vyvolalo by to v rodině další neshody a narušilo vztahy mezi ním a otcem. Ale tenhle plán se díkybohu stejně neuskuteční.

„Uvažuješ, že ho předáš Hernescroftům?“ zeptal se Giles, oči stále zavřené. „Nemůžeš. Je to uvedeno v závěti... O to jsem se postaral.“

Znovu se rozkašlal a doktor ho upozornil: „Pane, musím trvat na tom, abyste si odpočinul.“

„Proč, sakra? Chci mu vysvětlit svůj plán, dokud si to ještě můžu pořádně vychutnat. Dejte mi trochu toho posilujícího likéru.“

„To by nebylo moudré, pane.“

„Kdo platí účty? Dejte mi ho!“

Doktor stiskl rty, nalil trochu sirupovité tekutiny na lžíci a přidržel ji svému pacientovi u úst. Giles se pak znovu rozkašlal, položil hlavu na polštář a chvíli se zdálo, že ho přemohl spánek. Potom však lék začal působit a Giles pootevřel oči. Když pak znovu promluvil, hlas mu zněl o něco silněji.

„Pokud nedodržíš podmínky mojí závěti, pozbude ta stará smlouva platnosti. Perriam Manor připadne tomu, koho určím. Probral jsem to se svými právníky. Jestliže nebudeš tancovat, jak já pískám, ztratí tvoje rodina tohle sídlo už navždycky.“

Perry se ze všech sil snažil potlačit zlost. O pravdivosti Gilesova tvrzení vůbec nepochyboval. A jeho bratranec si tuto svou pravdu nepokrytě vychutnával. Znamenalo to, že nějaký právník o pár generací nazpátek odvedl naprosto lajdáckou práci. Sice by bylo možné poslední vůli napadnout, ale i tento krok by znamenal tučné sousto pro supy z řad advokátů.

Giles se pobaveně zašklebil. „Kromě toho jsem do ní vložil další podmínky.“

„Pokud jsou v rozporu s dobrými mravy, lze je zrušit.“

„Nejsou. Ale o tom se přesvědčíš, až odejdu. A teď k té kletbě...“

„Žádné kletby neexistují.“

„Věř si, čemu chceš, ale kletby se dědí společně s pozůstalostí. Clarrie se o to postarala. A fúrie Mallowová mi to potvrdila. Možná bych měl kletbu odkázat celé tvojí rodové větvi. Konečně by bylo učiněno zadost spravedlnosti.“

Šílený, zlý a odporný.

Perry už měl všeho dost.

Jakmile však vstal, odhodlaný odejít, Giles se ho zeptal: „Utíkáš? Nechceš vědět, jak tu kletbu zrušit?“

„Žádné kletby neexistují.“

„Sňatkem. Ta fúrie Mallowová mi to vysvětlila. Kdybych se oženil s Clarriinou neteří, její duch by se uklidnil.“

„Proč jsi to tedy neudělal?“

„Abych tančil podle toho, jak Nora Mallowová píská? Kromě toho bylo to děvče příliš mladé. Našel jsem si novou manželku – takovou, která mi mohla porodit syny...“ Na chvilku se odmlčel, jako by ho přemohly vzpomínky na tuto marnou snahu, ale potom pokračoval. „Teď to uděláš ty. Učiníš té kletbě přítrž. Zachráníš sebe i mě, protože jinak se oba budeme smažit v pekle.“

„Chceš, abych se oženil s nějakým prapodivným plodem tohohle šílenství?“ zasmál se ohromený Perry. „Musíš se smířit se svým osudem, bratránku, protože já se téhle hry nezúčastním.“

„Ty se nebojíš pekla?“

„Ne jako důsledku kletby. To rozhodně ne.“

„Já ano.“

„Zřejmě oprávněně.“

„Udělal jsem jisté věci... Ale ty mě zachráníš.“

„Lituju, tuhle poctu musím odmítnout.“

Giles ztrácel síly a jeho hruď se s každým nádechem prudce zvedala, přesto se znovu soustředěně zadíval na Perryho. Možná se dokonce lehce pousmál. „Budeš skákat podle mě, bratránku, protože je to uvedeno v mé závěti. Pokud chceš zdědit tohle panství, musíš se oženit s Clarriinou neteří. A oba nás zachránit.“ Otočil hlavu. „Moje poslední vůle... Kde je moje poslední vůle?“

Sluha začal prohledávat zásuvky.

Giles zamumlal cosi o hlupácích.

Sluha spěšně přistoupil k lůžku a podal svému pánovi složené papíry.

„Dejte je jemu,“ přikázal mu Giles a muž ho okamžitě poslechl.

Perry na ně pohlédl zhruba se stejným zájmem, s jakým by se podíval na svazek kopřiv, ale přesto je od sluhy převzal.

„Je tam úplně všechno,“ zašeptal Giles. „Měl jsem na svůj plán dostatek času. Pokud jde o mou rodovou větev, možná jsem selhal, ale ta tvoje bude muset sníst hodně trpké ovoce,“ řekl a rozesmál se.

Perrymu to stačilo. Otočil se a zamířil ke dveřím.

Dusivý zvuk ho přiměl, aby se zastavil a ohlédl se.

Nemocný muž strnul a v obličeji se mu usadil téměř pobavený výraz. Z očí, které upíraly prázdný pohled na Perryho, vyprchal život. Lékař se nad něj naklonil, aby formálně potvrdil to, co bylo naprosto zřejmé. Giles Perriam odešel ve svých sedmačtyřiceti letech na věčný odpočinek nebo do pekelných plamenů, ale Perry o jeho posledních slovech ani v nejmenším nepochyboval. Tenhle vzdálený bratranec vítězoslavně nachystal jejich rodině trpké ovoce a zvolil si Perryho, aby jí ho naservíroval.

Kapitola 2

Perry chtěl uprchnout – co nejdříve odjet do Londýna – ale povinnosti mu velely, aby zůstal na místě. Pokud měl Perriam Manor zdědit, musel se o něj postarat, aspoň prozatím. Nejprve si promluvil se všemi přítomnými, poděkoval jim za veškerou pomoc a zařídil nejnutnější záležitosti. Hned nato se vzdálil z místnosti, kde se v něm všechno svíralo.

Jakmile se ocitl na chodbě a nadechl se čerstvého vzduchu, doslova ho ohromilo, že vidí denní světlo. Proč lidé tváří v tvář smrti zatahují závěsy?

Chodba však nepůsobila nijak prozářeným dojmem, protože všechny stěny byly obložené tmavým táflováním, které tvořilo součást vnitřního zařízení i ve všech ostatních částech domu, a okna se topila v záplavě břečťanu. Už když sem Perry přijížděl na koni, všiml si, že se jeho pokroucené šlahouny šplhají po všech zdech včetně oken. To samo o sobě stačilo, aby i člověk s optimistickou letorou upadl do sklíčené nálady a snažil se co nejdříve odjet. Perry však musel zůstat v domě přinejmenším do následujícího dne a zařídit, co bylo v dané situaci nejvíc zapotřebí. A aby učinil zadost slušnosti, měl by setrvat na místě aspoň do Gilesova pohřbu, což znamenalo, že jeho bratranec bude muset být uložen k poslednímu odpočinku co nejdříve.

Především by se však měl důkladně seznámit s poslední vůlí, odhalit v ní skryté dávky jedu a okamžitě najít protilék. Perriam Manor musí přejít do chtivých rukou jeho otce a on se nesmí oženit s tou mladou Mallowovou, ať už je to kdokoliv.

Rázně prošel chodbou k masivnímu dubovému schodišti a sestoupil po něm do haly obložené rovněž tmavým dubovým dřevem. Dokonce i podlahy, po několika staletích téměř zčernalé, byly z téhož materiálu.

Jak jinak by dům vypadal se světlým táflováním a nějakou jasnější výmalbou, pomyslel si Perry.

A s okny, která by nezakrýval břečťan.

V hale stál sluha a čekal na případné pokyny.

„Kde je lord Raymore?“ zeptal se ho Perry.

„V knihovně, pane,“ odpověděl sluha, ale pak si uvědomil, že jeho odpověď tazateli nic neříká, a tak s Perrym přešel halu a zavedl ho ke dveřím.

„Děkuju vám. Nechte pro nás oba připravit ložnice a také něco k jídlu. A do knihovny nám hned přineste něco k pití.“ Při pomyšlení na Gilesovu poslední vůli, kterou stále držel v ruce, ještě dodal: „Brandy.“

Hned nato vstoupil do neokázalé místnosti vybavené nepříliš zaplněnými policemi na knihy a prosycené pachem zatuchliny. Giles očividně nebyl žádný velký milovník literatury, což Perryho nijak nepřekvapilo. Denní světlo sem pronikalo dvěma poměrně velkými okny se skleněnými tabulkami ve tvaru kosočtverců, ale i ta zarůstal všudypřítomný břečťan. Perryho přítel lord Raymore, který seděl u dlouhého dubového stolu, si musel zapálit dvě svíce, aby vůbec viděl text jakési útlé knihy, kterou měl před sebou.

Jeho jméno znělo lord Raymore, ale zároveň i lord Cynric Malloren. Jeho blízcí mu však říkali Cyn.

Spřátelili se poměrně nedávno, v době, kdy společně pracovali na jistém úkolu pro Cynova bratra, markýze Rothgara. V mnoha ohledech byli odlišní, protože Cyn vedl život vojáka, kdežto Perry se pohyboval u dvora a zabýval se politikou, ale hned v první chvíli si padli do oka a cítili se spolu příjemně.

Cyn byl na úspěšného vojáka překvapivě drobný, měl pohlednou tvář a vlnité červenohnědé vlasy. Skoro by se dal považovat za krasavce, ale kdyby se mu to nějaký muž odvážil říct do očí, draze by za to zaplatil. Perry nebyl o moc statnější než on, ale měl tmavší vlasy a daleko mužnější rysy, takže žádné podobné problémy řešit nemusel.

Cyn byl shodou okolností u Perryho právě ve chvíli, kdy jeho přítel dostal dopis od Gilese, a trval na tom, že ho na Perriam Manor doprovodí. Teď odložil rozečtenou knihu stranou.

„Jak mu je? A vysvětlil vám ten svůj vrtoch?“

Perry hodil na stůl Gilesovu poslední vůli. „Je mrtvý a nebyl to vrtoch. Je to přímo esence zášti.“

Do místnosti vešel sluha s podnosem, na němž stála karafa s brandy a dvě sklenky.

„Vidím, že potřebujete něco silného,“ poznamenal Cyn a ujal se nalévání. „Povězte mi úplně všechno. Proto jsem tady,“ dodal po chvilce, jakmile za sloužícím zaklaply dveře.

Perry uchopil sklenku, začal pomalu přecházet po místnosti a přitom mu líčil svůj rozhovor s umírajícím vzdáleným bratrancem.

„Kletby, podmínky a hlavolamy,“ shrnul pak jeho vyprávění Cyn. „Ta závěť musí obsahovat vysvětlení.“

Perry se na ni zadíval. „Zatím mám takový nesmyslný pocit, že dokud si ji nepřečtu, žádné problémy spojené s Gilesem pro mě neexistují.“

Cyn však lehce povytáhl obočí, a tak se Perry posadil a rozvázal černou stužku, kterou byly dokumenty svázané. V rukou teď držel dvě sady složených listů papíru. Obě přejel pohledem.

„Závěť a ještě nějaký dokument napsaný Gilesovou rukou. Který si mám přečíst dřív?“

„Závěť.“

„Přímo k věci,“ poznamenal Perry a uhladil tři listy papíru, ale nejdříve se podíval na konec posledního z nich. „Je to podepsané teprve před dvěma dny. Zajímalo by mě, co obsahovaly ty předcházející testamenty.“

„Na tom teď nesejde. Už to nezdržujte.“

Perry zaletěl k příteli pohledem, ale potom si zběžně prohlédl první stranu. „Obvyklý úvod... Aha, tady. ‚Vzhledem k tomu, že nemám syna, který by po mně dědil, jsem nucen naplnit starou rodinnou dohodu a předat Perriam Manor s veškerým zařízením a pozemky nejstarší větvi rodiny Perriamů, jejíž hlavou je hrabě Hernescroft. Ustanovuji tudíž svým dědicem Peregrina Charlese Perriama, nejmladšího syna zmíněného hraběte.’ Doufám, že se už smaží v pekle.“

„Proč? Takovéhle panství lze sotva nazvat břemenem.“

„Myslíte? Jeho vzkříšení jako rodového hraběcího sídla je předmětem přímo posvátné snahy, jejíž kořeny sahají přes dvě století nazpátek a kterou Perriamové sají už od narození s mateřským mlékem.“

„Takže teď je všechno v pořádku.“

„Nebuďte bláhový. Fakt, že se stanu jeho vlastníkem já, bude jen dalším jablkem sváru.“

„Omlouvám se za svou nedovtipnost, ale vůbec ničemu nerozumím.“

Perry si prohrábl rukou vlasy. „Ne, to já se vám omlouvám. Je naprosto samozřejmé, že to nechápete. Dovolte mi, abych to zjednodušil. Za vlády Jindřicha VIII. neměl tehdejší lord Perriam žádné syny, takže byly dědičkami ustanoveny jeho dvě dcery.“

„Aha, něco o tom vím. Když jsem na vás čekal, začetl jsem se do téhle Historie panství Perriam Manor, kterou jsem našel položenou tady na stole.“

„To je pohled Beatriciny rodové větve.“

„Beatriciny?“

„Jedné ze sester. Starší se jmenovala Cecily a mladší Beatrice. A podle nich pak Cecilyina větev a Beatricina větev.“

„Mohou se pohledy obou větví různit?“ zajímal se Cyn.

„Podle mě přímo diametrálně. Beatrice si přála, aby se dědictví rozdělilo na dva stejné díly, ale Cecily se proti tomu postavila. Tvrdila, že majetek budoucího lorda Perriama by se neměl nijak zmenšovat. Jejich otec již předtím předložil žádost králi a získal od něj záruku, že titul lorda Perriama může přejít na další generaci prostřednictvím jen jedné z dcer – podle data narození. Cecily byla starší a měla už syna.“

„Který se měl stát příštím baronem. Ale chtít všechno poněkud zavánělo nenasytností.“

Koniec ukážky

Table of Contents

Tiráž

Titulná strana

Poděkování

Kapitola 1

Kapitola 2