Vzor citace: KLÍMA, K. Listina a její realizace v systému veřejného a nového soukromého práva. Praha: Wolters Kluwer, 2014, s. 352

Právní stav publikace je ke dni 31. 12. 2014

Recenze:

doc. JUDr. Josef Blahož, DrSc.

prof. Dr. et Mgr. Ing. Alexander Bělohlávek, Dr. h. c.

© prof. et doc. JUDr. Karel Klíma, CSc., dr. hab., 2014

ISBN 978-80-7478-647-1 (vaz.)

ISBN 978-80-7478-648-8 (e-pub)

Vydává Wolters Kluwer, a. s., U Nákladového nádraží 6, 130 00 Praha 3, v roce 2015 jako svou 1824. publikaci. Vydání první. Stran 352. Odpovědná redaktorka Marie Novotná. Rejstřík JUDr. Ondřej Černý. Sazba PageDTP.cz. Tisk Sowa Sp. z o.o., ul. Hrubieszowska 6A, 01-209 Warszawa, Poland

Obsah této publikace naleznete také v systému ASPI.

E-kniha je dostupná na www.wolterskluwer.cz/obchod

www.wolterskluwer.cz, e-mail: obchod@wolterskluwer.cz, tel.: 246 040 405, 246 040 400, fax: 246 040 401

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2015

Seznam použitých zkratek

Listina Listina základních práv a svobod, vyhlášená usnesením České národní rady č. 23/1991 Sb., jako součást ústavního pořádku České republiky

Úmluva Úmluva o ochraně lidských práv a základních svobod, vyhlášená pod č. 209/1992 Sb.

Ústava ústavní zákon č. 1/1993 Sb., Ústava České republiky[1]

[1] Vzhledem k vysoké a nadstandardní právní předmětové heterogenitě a interdisciplinaritě monografie jsou ostatní zkratky vysvětleny v dílčích kapitolách monografie.

Seznam předpisů citovaných v monografii

zákon č. 141/ 1961 Sb., o trestním řízení soudním (trestní řád)

zákon č. 99/1963 Sb., občanský soudní řád

zákon č. 36/1967 Sb., o znalcích a tlumočnících

zákon č. 144/1968 Sb., o postavení národností v Československé socialistické republice

zákon č. 66/1986 Sb., o umělém přerušení těhotenství

zákon č. 20/1987 Sb., o státní památkové péči

zákon č. 100/1988 Sb., o sociálním zabezpečení

zákon č. 84/1990 Sb., o právu shromažďovacím

zákon č. 85/1990 Sb., o právu petičním

zákon č. 200/1990 Sb., o přestupcích

zákon č. 2/1991 Sb., o kolektivním vyjednávání

zákon č. 424/1991 Sb., o sdružování v politických stranách a v politických hnutích

zákon č. 455/1991 Sb., o živnostenském podnikání (živnostenský zákon)

zákon č. 549/1991 Sb., o soudních poplatcích

zákon č. 17/1992 Sb., o životním prostředí

zákon č. 114/1992 Sb., o ochraně přírody a krajiny

zákon č. 283/1992 Sb., o Akademii věd České republiky

zákon č. 358/1992 Sb., o notářích a jejich činnosti (notářský řád)

zákon č. 589/1992 Sb., o pojistném na sociální zabezpečení a příspěvku na státní politiku nezaměstnanosti

zákon č. 182/1993 Sb., o Ústavním soudu

zákon č. 293/1993 Sb., o výkonu vazby

zákon č. 216/1994 Sb., o rozhodčím řízení a o výkonu rozhodčích nálezů

zákon č. 117/1995 Sb., o státní sociální podpoře

zákon č. 247/1995 Sb., o volbách do Parlamentu České republiky

zákon č. 85/1996 Sb., o advokacii

zákon č. 48/1997 Sb., o veřejném zdravotním pojištění

zákon č. 209/1997 Sb., o poskytnutí peněžité pomoci obětem trestné činnosti

zákon č. 82/1998 Sb., o odpovědnosti za škodu způsobenou při výkonu veřejné moci rozhodnutím nebo nesprávným úředním postupem

zákon č. 110/1998 Sb., o bezpečnosti České republiky

zákon č. 111/1998 Sb., o vysokých školách (zákon o vysokých školách)

zákon č. 123/1998 Sb., o právu na informace o životním prostředí

zákon č.155/1998 Sb., o komunikačních systémech neslyšících a hluchoslepých osob

zákon č. 167/1998 Sb., o návykových látkách

zákon č. 169/1999 Sb., o výkonu trestu odnětí svobody

zákon č. 325/1999 Sb., o azylu

zákon č. 349/1999 Sb., o Veřejném ochránci práv

zákon č. 359/1999 Sb., o sociálně-právní ochraně dětí

zákon č. 101/2000 Sb., o ochraně osobních údajů

zákon č. 121/2000 Sb., o právu autorském, o právech souvisejících s právem autorským (autorský zákon)

zákon č. 133/2000 Sb., o evidenci obyvatel a rodných číslech

zákon č. 198/2000 Sb., o rovném zacházení a o právních prostředcích ochrany před diskriminací

zákon č. 206/2000 Sb., o ochraně biotechnologických vynálezů

zákon č. 207/2000 Sb., o ochraně průmyslových vzorů

zákon č. 240/2000 Sb., o krizovém řízení (krizový zákon)

zákon č. 257/2000 Sb., o Probační a mediační službě

zákon č. 258/2000 Sb., o ochraně veřejného zdraví

zákon č. 301/2000 Sb., o matrikách, jménu a příjmení

zákon č. 120/2001 Sb., o soudních exekutorech a exekuční činnosti (exekuční řád)

zákon č. 257/2001 Sb., o knihovnách a o podmínkách provozování veřejných knihovnických a informačních služeb (knihovní zákon)

zákon č. 258/2002 Sb., o civilním letectví

zákon č. 273/2001 Sb., o právech příslušníků národnostních menšin

zákon č. 491/2001 Sb., o volbách do zastupitelstev obcí

zákon č. 3/2002 Sb., o svobodě náboženského vyznání a postavení církví a náboženských společností (zákon o církvích a náboženských společnostech)

zákon č. 6/2002 Sb., o soudech, soudcích, přísedících a státní správě soudů (zákon o soudech a soudcích)

zákon č. 109/2002 Sb., o výkonu ústavní výchovy nebo ochranné výchovy ve školských zařízeních a o preventivně výchovné péči ve školských zařízeních

zákon č. 150/ 2002 Sb., soudní řád správní

zákon č. 285/2002 Sb., o darování, odběrech a transplantacích tkání a orgánů (transplantační zákon)

zákon č. 218/2003 Sb., o odpovědnosti mládeže za protiprávní činy a o soudnictví ve věcech mládeže (zákon o soudnictví ve věcech mádeže)

zákon č. 441/2003 Sb., o ochranných známkách

zákon č. 435/2004 Sb., o zaměstnanosti

zákon č. 561/2004 Sb., o předškolním, základním, středním, vyšším odborném a jiném vzdělávání (školský zákon)

zákon č. 127/2005 Sb., o elektronických komunikacích

zákon č. 412/2005 Sb., o ochraně utajovaných informací a o bezpečnostní způsobilosti

zákon č. 108/2006 Sb., o sociálních službách

zákon č. 110/2006 Sb., o životním a existenčním minimu

zákon č. 111/2006 Sb., o pomoci v hmotné nouzi

zákon č. 115/2006 Sb., o registrovaném partnerství

zákon č. 184/2006 Sb., o odnětí nebo omezení vlastnického práva k pozemku nebo ke stavbě (zákon o vyvlastnění)

zákon č. 262/2006 Sb., zákoník práce

zákon č. 273/2008 Sb., o Policii České republiky

zákon č. 40/2009 Sb., trestní zákoník

zákon č. 280/2009 Sb., daňový řád

zákon č. 372/2011 Sb., o zdravotních službách a podmínkách jejich poskytování

zákon č. 418/2011 Sb., o trestní odpovědnosti právnických osob a řízení proti nim

zákon č. 89/2012 Sb., občanský zákoník

zákon č. 90/2012 Sb., o obchodních společnostech a družstvech (zákon o obchodních korporacích)

zákon č. 292/2013 Sb., o zvláštních řízeních soudních

zákon č. 304/2013 Sb., o veřejných rejstřících právnických a fyzických osob[2]

[2] Není-li uvedeno jinak, jsou všechny právní předpisy v textu citovány ve znění pozdějších předpisů.

O autorovi

Prof. et doc. (mult.) JUDr. Karel Klíma, CSc., dr. hab.

(1951 Plzeň)

Autor je univerzitním profesorem v oboru ústavního práva. V letech 1975 až 1996 působil na katedře ústavního práva Právnické fakulty Univerzity Karlovy. V letech 1993 až 2012 vyučoval na Právnické fakultě Západočeské univerzity, založil a byl taktéž vedoucím katedry ústavního práva této fakulty, proděkanem pro zahraniční styky a v této době poté v letech 2011 až 2012 též prorektorem Západočeské univerzity v Plzni. Právnické obory vyučoval též na Vysoké škole Karlovy Vary (2002 až 2012) a Vyszej szkole ekonomii a administracji v Bytomi (Polsko) a dalších soukromých vysokých školách.

Autor je současné době vedoucím katedry právních disciplín a veřejné správy Metropolitní univerzity v Praze. Vyučuje ústavněprávní předměty taktéž na veřejnoprávních univerzitách – na katedře ústavního práva Právnické fakulty univerzity Komenského v Bratislavě a na Uniwersytetu Przyrodniczo-Humanistycznym v Siedlcach (Polsko). Pod vedením autora dokončilo do současné doby studium na různých univerzitách celkem 9 doktorandů (PhD.), přičemž dalších 7 studentů dále vede.

Autor je od roku 1997 do současnosti členem Výzkumného týmu Evropské unie pro problematiku „Veřejné správy“ na Univerzitě Aix-Marseille, jehož každoročních zasedání se účastní a výstupy publikuje.

Autor přednáší na kongresech, konferencích a kolokviích v České republice a ve světě. Je autorem nebo spoluautorem monografií, učebnic, článků a sborníkových příspěvků z oborů státovědy, ústavního práva srovnávacího, ústavního soudnictví, ústavního práva České republiky, mezinárodněprávní ochrany lidských práv, evropského práva a problematiky soudní tvorby práva.

V letech 1995 až 2003 byl autor členem výkonného výboru Mezinárodní asociace ústavního práva, jejímž je členem a jejíž osmi světových kongresů se do současné doby účastnil. Je taktéž členem Mezinárodní asociace srovnávacího práva a v současné době je prezidentem Sekce profesorů práva Světové právnické asociace (World Jurist Association).

Pro odborné studium oboru, přednášky a mezinárodní akademickou a asociační komunikaci autor užíval nebo užívá devíti jazyků (hovoří francouzsky, anglicky, německy, rusky, italsky, slovensky, polsky, bulharsky, srbochorvatsky).

V roce 2004 byl autor kandidátem vlády České republiky na soudce Evropského soudu pro lidská práva.

Autor je advokátem České advokátní komory se specializací na ústavněprávní ochranu, správní soudnictví, zastupování před Evropským soudem pro lidská práva a aplikaci komunitárního a unijního práva v členských státech Evropské unie.

Monografická teoretická díla autorova jsou založena v publikacích Teorie veřejné moci (vládnutí), nakladatelství ASPI, 2003 a 2006, a v kolektivních monografiích autorem vedené Státovědy (Aleš Čeněk, 2011). Určité shrnující teoretické dílo je potom monografie O právu ústavním (Wolters Kluwer, 2012). Vysokoškolské učebnice ústavního práva autor zakládá na učebnici Ústavního práva (Aleš Čeněk, ve čtyřech vydáních, poslední 2011) a na podílu v originální učebnici Srovnávacího ústavního práva (pod vedením J. Blahože, páté vydání Wolters Kluwer, 2015).V Evropě výjimečnou je Encyklopedie ústavního práva (Klíma, K. a kol., ASPI, 2007). Komentářovou tvorbu autor založil Komentářem k Ústavě a Listině (dosud ve dvou vydáních 2005 a 2009 v nakladatelství A. Čeněk). Vysokoškolská učebnice Evropského práva (Klíma K. a kol., A. Čeněk, 2011) je jednou z aktuálních vědecko pedagogických pramenů studia systémů Rady Evropy a Evropské unie.

Autor svojí publikační monografickou, učebnicovou a komentářovou tvorbou, jakož i organizací a vedením publikačních kolektivů založil a vytvořil osobité pojetí ústavního práva České republiky. Toto pojetí se zdárně rozvinulo vedle tvorby ostatních univerzitních pracovišť v České republice, která po přijetí Ústavy České republiky v roce 1992 začala formulovat novou akademickou interpretační doktrínu ústavního práva.

Tato v literárních odkazech často citovaná koncepční „škola“ spjata s autorovým jménem jako „Plzeňská škola ústavního práva“ je originální, a to především ve vlastní formulaci teoretické koncepce státovědy a jejím induktivním uplatnění v ústavním systému České republiky, v rozvoji pojetí ústavního práva procesního, v intenzivním rozvoji ústavního práva srovnávacího a v kontinuálním rozvoji pojetí ústavního systému České republiky jako součásti mocenského systému Evropské unie a Rady Evropy.

Úvodem

Listina základních správ a svobod získala za dobu svojí platnosti a účinnosti výjimečné postavení nejen v ústavním pořádku České republiky, ale především ve vztahu k právnímu řádu České republiky. A je to myšleno se zcela pozitivním a respektabilním výrokovým konstatováním. Toto hodnocení zohledňuje samozřejmě a přednostně právní stránku dokumentu, jeho pozici a funkci v systematice a obsahu českého práva. Toto hodnocení vychází také z role Listiny jak doktrinární, tak systémové, jakož i ústavně judiciální.

Listinu není nutné v současné době vidět jako statický, článek po článku čtený dokument. Je to zbytečné a neefektivní. Listinu je třeba zhodnocovat jako komplex materiálních, tedy principiálně koncepčních a dalších hodnot, které mají systémotvorný legislativní efekt i schopnost spojovat principiální hodnoty materie multilaterálních paktů mezinárodního práva veřejného, včetně systému Rady Evropy a Evropské unie, a současně i vnitřního prostředí právního systému České republiky. Listina je samozřejmě judicializována a tudíž realizována činností Ústavního soudu České republiky. Jakákoliv komentářová literatura i aplikačně časopisecké články musí nutně reagovat na interpretační intenzi i extenzi Ústavního soudu České republiky. Ať už je tato činnost objektivní nebo související přímo s názorovou invencí jednotlivých soudců.

Učebnice ani komentář zřejmě nevyjádří celý hodnotový systém a význam Listiny, což je myšleno v aspektu horizontálním, tedy v ústavním pořádku České republiky, myšleno též v aspektu vertikálním, tedy vůči nadstátním hodnotám ústavního charakteru, a myšleno též v aspektu vertikálně interním, tedy vůči hodnotovému systému českého práva.

Pokud si tato monografie klade za cíl posoudit Listinu v její realizaci, pak jako referenční kritérium nastoluje pohled hodnotového umístění Listiny ve veřejnoprávním prostoru České republiky a jejím současným dopadem do soukromoprávního prostředí především pak hledá její kontext v novém občanském zákoníku. Tím je autorovou snahou úsilí odlišit toto pojetí od dosavadní učebnicové a komentářové literatury, která nutně jako pedagogický či soudně advokátní návod musí vyhlížet více jako judiciální manuál (zde má autor na mysli zejména velmi zdařilý komentář Listiny autorů E. Wagnerové a kol.).

Předkládané pojetí tak směřuje k tomu, aby byla Listina představena jako hodnotový, tedy doktrinální, tudíž systémově institucionální dokument coby režim legislativních právních institucí obsažených v zákonech, v nichž se takto naplňuje hodnotový systém Listiny. Filozofické, sociálně psychologické či sociologické souvislosti jsou jako mimoprávní kritéria přístupu nezbytné a v přirozenoprávních kontextech i prvořadé.

Monografie mají nárok na komplexnost a osobitou výběrovost. Tím se odlišují od autentické závaznosti rozhodnutí státní moci, zejména legislativní a pak i soudní, která jsou, logicky vzato, značně kazuistická a často účelová. Monografie zhodnocuje jsoucí i předvídá či načrtává budoucí řešení. Fenomén Listiny umožňuje systémový pohled hodnotící i prostorový, v každém případě současný a otevřený do budoucna.

V Praze dne 31. 12. 2014

Karel Klíma

KAPITOLA 1

Pojetí ústavních deklarací

1.1 Deklarace práv jako revoluční a politické dokumenty

Význam Listiny základních práv a svobod (dále jen Listina) spočívá především v tom faktu, že je dobovou a závaznou deklarací práv člověka občana. Tímto způsobem si dovolujeme zvýraznit, že Listina základních práv a svobod není jen součástí ústavního pořádku České republiky, ale svým způsobem dokumentem, který lze zařadit do celosvětového souhrnu ústavních dokumentů tohoto druhu.

Tyto dokumenty zvané deklarace se zařazují do hodnotového systému mezinárodněprávního katalogu základních práv a svobod, který se posléze promítá do ústavních systémů demokratických států. Světová fenomenalita hodnotově shrnujícího a formulujícího dokumentu zvaného Charta Spojených národů je přitom jak nezastupitelná, tak nedocenitelná, ale i dosud nezhodnocená.[1]

Listiny, deklarace, charty nebo jinak takto zvané dokumenty vycházejí z kulturních a právních hodnot historie lidstva a různých filozofických koncepcí. Podstatný vliv na proces vzniku a rozvoje představ o právním státě měly myšlenky o právech a svobodách člověka a jejich přirozeném a nezadatelném charakteru.[2] Současné chápání smyslu a významu katalogu práv a svobod člověka jako aktivního subjektu právního státu při veškeré modernosti a zvláštnostech podmíněných úrovní a charakterem světové civilizace se opírá o bohatou zkušenost lidstva v oblasti pojetí lidských práv a sahá do její hluboké historie. Idea o tom, že lidé jsou od narození svobodní a rovnoprávní a že jim díky narození náleží řada práv, vešla do základu prvních ústavních aktů anglické, americké a francouzské revoluce v 17. a 18. století.[3] V dalším období každý stát, který se chtěl považovat za demokratický, zapisoval do ústav určitý výčet práv člověka a občana. Práva člověka se stala morálně politickým imperativem, který v průběhu doby získával právní formu a postupně se stával předmětem ústavního práva a institutem mezinárodního práva veřejného.

Právo jako normativní systém vcelku i svojí podstatou a práva člověka nelze oddělit. Lidská práva jsou neodlučitelným komponentem každého právního řádu, neboť právo je formou svobody lidí. Historická postupnost představ o základních lidských právech je výrazným prvkem doktríny, který vysvětluje jejich postupný vývoj v souladu s podmínkami rozvoje společnosti, a zejména moderní společnosti. S tím souvisejí i dobové představy o lidské svobodě.

Všeobecnost právní formy svobody lidí je relativní, neboť je vymezena, respektive omezena pouze subjekty vztahů upravených právem a zprostředkovaných právní normou. Jak okruh účastníků, tak i rozsah právní normy jsou proměnlivé a vyjadřují sociálněhistorickou evoluci od dělení lidí na svobodné a nesvobodné až k formálnímu uznání rovnosti a svobody všech a posléze k oficiálnímu utvrzení ve všeobecně závazných státních aktech typu deklarací. První (moderní) takovouto ucelenou deklarací je zřetelně Deklarace nezávislosti Spojených států amerických z roku 1776, která upravuje přirozená nezcizitelná práva člověka.[4]

Univerzalita myšlenek rovnoprávnosti lidí nezávisle na jejich národní, sociální a státní sounáležitosti je spjata s úsilím řeckých a římských filozofů – Zenona, Seneky, Aristotela a dalších. Díky nim byla myšlenka rovnosti lidí jako spoluobčanů jedné společnosti vyvedena za etnické hranice a dopracována do rozměrů vztahů představitelů lidského rodu – tedy lidí jako fyzických bytostí všeobecně. Další vývojovou úroveň získala myšlenka všeobecné rovnosti a svobody lidí díky ideologům křesťanství. Propojení lidských práv se státem se přitom vyvíjí od starověku, a to již od antických časů. Takto je možné vývoj v oblasti lidských práv přijmout jako jejich dělení na etapy antickou, středověkou, novověkou a současnou.[5]

Ve středověku se místo dřívější polarizace lidí mezi právní subjektivitou svobodného člověka a na druhé straně otroka vytváří značně rozvětvená a detailizovaná struktura práva. Princip rovnosti práva byl rozšířen na širší okruh lidí a vztahů, samozřejmě v dobové diferenciaci a omezenosti. Práva člověka na této historické úrovni se odlišují obsahem a objemem, zůstávají různorodým regulačním systémem, když jsou v zásadě postavena na systému privilegií členů různých vrstev. Především ve 13. století byly přijaty v mnohých evropských monarchiích královské listiny potvrzující privilegia, obyčeje, svobody a práva. Nejznámější je tzv. Magna Charta Libertatum z roku 1215.[6]

Moderní systém všeobecných a rovných práv a svobod člověka a občana vychází ze dvou rozdílných ideových a institucionálních představ, které vyvrcholily ve dvou revolucích – americké a francouzské. V tom smyslu lze hovořit o anglosaské a francouzské koncepci linie myšlení o lidských právech a svobodách. Ta první se nazývá pragmaticko-juristická a druhá idealisticko-politická. Moderní zřízení založené na kapitálovém trhu a industrializaci je pak charakterizováno dualismem občanské a politické společnosti. Jako člen občanské společnosti je člověk rovnoprávný s ostatními, jako člen politické společnosti, tedy státem organizované společnosti, je rovnoprávný pouze s těmi, kdo jsou jako on příslušníky daného státu. Má takto více práv a povinností ve své zemi, než mají ti, kteří k danému státu nepřísluší.

Myšlenka lidských práv a svobod měla vyznění v určité fázi vývoje společnosti. Zejména pak v počátcích moderního státu vycházejícího časově i myšlenkově z revolucí anglické, americké a francouzské, kdy se postupně strukturovala a všeobecně uznávala po tři, respektive čtyři generace práv a svobod.[7] První vlna vychází ze zdrojů konstitucionalismu. V prvních ústavních aktech byly postupně zpravidla potvrzeny 2 skupiny práv a svobod podmíněné dualismem občanské a politické společnosti. Sem patřila občanská práva a svobody, které jsou obvykle nazývány osobními, a práva a svobody politické. Sociální vývoj v průběhu 19. století a posléze vývoj 20. století jsou charakterizovány širokým uznáváním a i právním zakotvením sociálněekonomických práv a svobod. Tato práva garantují zaměstnancům právo na práci a s tím spjaté záruky, včetně sociálního zabezpečení pracovníků. Náleží sem taktéž práva a svobody sociálněkulturního charakteru. Třetí vlna souvisí s otázkami globalizace ve druhé polovině dvacáté století, mezi nimiž jsou ekologické otázky, otázky informatiky, zejména pak právo na zdravé životní prostředí, právo na informace apod.

Nezávisle na tom, jak se lidská práva rozvíjela, je vývoj zejména ve druhé a třetí periodě ovlivňován doktrinálním vlivem socialistických hnutí, prohlubováním vlivu a možnostmi obyvatelstva a politických stran jejich obsah rozvíjet. Zejména pak po 2. světové válce jsou základní lidská práva ústavních systémů ovlivňována a podmiňována jejich mezinárodněprávním zakotvením, jako je určitý smluvní a pro země závazný obsahový a procesní standard lidských práv, který nazýváme internacionalizace.[8] Od prvních politických a politicko-právních reklamací se pak postupně, opět zejména od 2. světové války, zdokonaluje právní kvalita a formulace práv a svobod a jejich provádění v právním řádu (juridizace).

1.2 Ústavněprávní význam úpravy postavení práv člověka a občana

Součástí revolucí moderní doby bylo postupné uznávání svébytnosti osoby, její fyzické integrity a úlohy ve společnosti. To se projevovalo v dokumentech ústavního charakteru, v ústavách a zákonech. Pro vývoj ústavní koncepce postavení občana mají rozhodující význam dokumenty jako například Magna Charta Libertatum, Habeas Corpus Act, Deklarace práv člověka a občana, Bill of Rights a podobně. Ústavním pojetím se postavení občana projevuje v úpravě principu tohoto postavení, práv a svobod, respektive povinností. Idea slavnostních deklarací práv člověka a občana se pak spojuje s koncem 18. století, i když první deklarace byly přijaty v Anglii v letech 1628, respektive 1689.[9]

V současné době obsahuje většina ústav v rozdílné míře úpravu práv a svobod občanů a systém jejich ochrany. A to různým způsobem. Buď obsažnými oddíly – ústava Itálie, Španělska, Portugalska, nebo jiným způsobem – například v takzvaných dodatcích ústavy Spojených států amerických, závazným odkazem na Deklaraci práv člověka a občana ve Francii,[10] ústavním zákonem inkorporovaným textem dřívějším do nové ústavy v Rakousku nebo ústavním zařazením textu Listiny do ústavního pořádku v České republice. Některé ústavy zvláštní katalog práv přímo neobsahují – Austrálie, Velká Británie, Nový Zéland, Švédsko. V ústavním zakotvení práv a svobod občanů demokratických států se projevují zvláštní rysy dané zejména konkrétním stavem sociálněpolitické situace, jakož i specifickými tradicemi vývoje právní kultury a ústavnosti v určité zemi.[11]

Způsob ústavní úpravy postavení občanů do značné míry závisí na typu právního systému – systém anglosaský, respektive psaný kontinentální. V zemích, v nichž neexistuje ústava jako psaný dokument, jsou práva a svobody občanů regulovány zákony a akty ústavního charakteru. Země kontinentální Evropy zakládají vymezení občanských práv na pozitivním výčtu jednotlivých práv občana v ústavách anebo v zákonech. Na rozdíl od většiny států se ve Velké Británii práva svobody nedělí na ústavní – základní, obecné a dále pak na odvětvové, mající zvláštní charakter. Britský systém je založený na pojmu obecně chápané svobody, kdy jsou právně formulovány případy a podmínky jejího omezení, přičemž základní úlohu ve vymezování občanských prav a jejich upřesňování mají řádné soudy. Kontinentální evropské pojetí vychází z toho, že při pozitivním způsobu vymezení ústava určuje nebo konstatuje, že subjekt disponuje určitým právem. Negativní způsob znamená ústavní zákaz směřující vůči komukoliv, kdo by narušoval nebo omezoval určité právo nebo svobodu.[12]

Ústavní soudnictví v systému evropsko-kontinentálním, tedy v systému psaného práva, nabývá v souvislosti s rozvojem ústavní koncepce práv a svobod postupně zvláštní úlohy. Vzhledem k obecnosti ústav, k jejich časově statické podobě, ke vzniku evropské integrace apod. se rozvíjí interpretační úloha ústavních soudů konkretizujících, upřesňujících i formulujících aktuální obsah ústavní normy.[13]

Ústavní koncepce dělí práva a svobody na různé kategorie a skupiny, jejichž obsah je ovlivněn zejména klasickou filozofií, například přirozenoprávním učením. Důležité je jejich dělení podle obsahu, tedy sféry života člověka, jíž se týkají – již chrání, respektují, deklarují a podobně. Psané ústavní systémy jsou tak ovlivňovány soudobým a tudíž klasickým členěním právní úpravy pozice člověka občana na 3 oblasti: (1) fyzické a duševní individuality člověka – práva osobní, (2) možnosti účasti občana na společenské aktivitě a politice, (3) poskytování a garantování práv v oblasti hospodářské a sociální. Lze samozřejmě uplatnit i jiné dělení, například na práva individuální či kolektivní, na práva člověka, respektive práva občana apod.[14]

1.3 Evropské pojetí lidských práv jako součást internacionalizace lidských práv

Evropský kontinent je místem, kde začala historie lidských práv, ale vzhledem k osobitému vývoji Spojených států amerických není samotným. Historie lidských práv je závislá na rozvoji parlamentarismu a progresivním vývoji absolutistické monarchie. Hodnoty evropského pojetí jsou založeny na hodnotách národních ústavních systémů, výrazně tak na tradici anglické revoluce, francouzské revoluce a na pozdějším vlivu osobitého vývoje Spojených států amerických. Nelze taktéž opomíjet vliv filozofického myšlení starých Řeků, evropských myslitelů, tvůrců novodobé americké historie apod. Náboženské hodnoty jsou dalším zdrojem vlivu na lidská práva, i když nikoliv exkluzivním. Křesťanství sice samo o sobě nevytvořilo koncepci lidských práv, ale témata, jež rozvinulo, se projevila na obsahu svobod člověka. Respekt k jedinci jako ke tvořivému produktu Boha vyvolá potřebu práv, která vyjadřují lidskou hodnotu.[15]

Evropský systém lidských práv je hodnotou současnosti, a to ve smyslu jeho internacionalizace. První rozvoj mezinárodní ochrany lidských práv je situován ke konci 1. světové války, ale teprve po 2. světové válce se ochrana významně prohloubila až k založení Rady Evropy.[16]

Evropský systém znamená současnou koexistenci národních systémů a evropského řádu, již lze považovat za harmonizaci, a to ve dvou rovinách. První rovinou i prostředím je systém Rady Evropy a druhou je systém Evropské unie.[17] Rozvoj soudní činnosti Evropského soudu pro lidská práva je podnětný, a to jak pro soudce národních soudů, tak pro legislativce. Úmluva o ochraně lidských práv a základních svobod (dále jen Úmluva) spolu s judikaturou tohoto soudu je vyjádřením společných hodnot. V Evropské unii pak tyto hodnoty sjednocují nejen ochranu individua, ale také politický řád směrem k nové evropské identitě. V současné Evropě nejde ani tak o nový katalog lidských práv, ale spíše o jejich ochranu – o rozvoj systémů a mechanismů jejich ochrany. Posilují se imperativy ochrany občanskoprávní, ale i práva ekonomická a sociální.

Vedle Úmluvy, která se týká práv občanských a politických, byla podepsána Evropská sociální charta v roce 1961 v Turíně.[18] Doplňovala Úmluvu zejména o právo na práci, odborová práva, kolektivní vyjednávání, sociální ochranu.

Základním obsahem Evropské sociální charty byl původně katalog základních práv principiálního charakteru – jako jsou právo na práci, právo na spravedlivé pracovní podmínky, právo na bezpečné a zdravé pracovní podmínky, právo na spravedlivou odměnu za práci, právo sdružovat se, právo dětí a mladistvých na ochranu, právo pracujících žen na ochranu, právo na pomoc při volbě povolání, právo na přípravu k výkonu povolání, právo na ochranu zdraví, právo na sociální zabezpečení, právo na sociální a lékařskou pomoc, právo na využívání služeb sociální péče, právo tělesně nebo duševně postižených osob na odbornou přípravu k výkonu povolání, rehabilitaci a profesní a sociální readaptaci, právo rodiny na sociální, právní a hospodářskou ochranu, právo na výdělečnou činnost na území jiných smluvních stran, právo migrujících pracovníků a jejich rodin na ochranu a pomoc.

Charta byla postupně ještě doplňována o právo na rovné příležitosti a rovné zacházení v zaměstnání bez diskriminace na základě pohlaví a o právo starších lidí na sociální ochranu. Evropská sociální charta je mezinárodním dokumentem zavazujícím smluvními principy členské státy, a to nikoli přímou vymahatelností na základě individuálních stížností.[19]

V Evropské unii je společenství založeno na demokratických systémech, takže respekt k právům je esenciální a podmiňující hodnotou. Počínaje Amsterdamskou smlouvou jsou lidská práva v centru zájmu Evropské unie. Přitom tzv. zakladatelské smlouvy neznaly jiné svobody než svobody ekonomické povahy, jako svobodu pohybu zboží, kapitálu, osob a služeb. Jakkoliv texty mlčely o lidských právech, komunitární jurisdikce zajistila postupně účinnou ochranu základních lidských práv. Evropský soudní dvůr odkazoval a čerpal z ústavních systémů, v nichž existuje silná ústavní ochrana základních lidských práv. Soud taktéž odkazoval na národní ústavní tradice a na Úmluvu.[20]

Evropský systém ochrany lidských práv je tak v zásadě dvojí. Na jedné straně Evropský soud pro lidská práva, který sleduje ochranu základních práv upravených Úmluvou, a Soudní dvůr Evropské unie (dříve Evropský soudní dvůr), který se však touto otázkou nezabývá exkluzivně a ne prioritně.[21] Úmluva však ovlivnila činnost dříve Evropského soudního dvora a její vliv na komunitární právo se stal postupně silným. Práva zajišťovaná Úmluvou užívají autority zesílené v opatřeních uložených Soudním dvorem Evropské unie jako obecný princip unijního práva v právním řádu interním.

Dvojí jurisprudence ochrany lidských práv je v zásadě charakterizována několika okolnostmi. Převažující vliv Evropského soudu pro lidská práva, který má tuto ochranu za cíl, znamená, že zejména jeho vliv na „komunitární“ soudnictví je silný. Evropský soud pro lidská práva vynesl za dobu svého působení více než 600 rozhodnutí spojených s porušením práv a svobod v různých evropských zemích – Velké Británii, Itálii, Belgii, Řecku a jiných. Soudní praxe se dotkla prakticky všech práv a svobod utvrzených v Úmluvě, což mělo za následek řadu změn v národním zákonodárství. Evropský soud pro lidská práva mimo jiné zdůraznil, že na rozdíl od klasických mezinárodních smluv vytváří Úmluva objektivní závazky, které jsou nadány kolektivní garancí, vybavené reciprocitou mezi státy – kontrahenty. Ve své podstatě jde o ústavní nástroj evropského veřejného pořádku. Stát nemůže chránit pouze své občany, musí vytvořit srovnatelné podmínky pro všechny, kteří se nacházejí na jeho území.

Evropský systém lidských práv je charakterizován svým vývojem, respektive svoji schopností se vyvíjet, a to v souvislosti s mentalitou, s vývojem společnosti, s judikaturou soudů. Jde o živý systém, který má svoji dynamickou politickou, sociální, právní a kulturní úroveň. Vyvíjející se interpretace je součástí kvality celého evropského práva.[22] Jurisdikce obou soudních zdrojů evropského práva týkajícího se lidských práv se kříží, a to jak kvantitativně, tak kvalitativně. V současné době vývoj Evropské unie vstupuje do generace práv založených na solidaritě, a to zejména sociálně-právní. Evropská lidská práva přitom vstupují do všech odvětví práva, a to do veřejného i soukromého (viz níže).

Rozšiřování evropského práva do lidských práv lze vidět ve vztahu k pozici fyzických osob; další pak ve vztahu k majetkovým právům, a to v těchto směrech:

1. Procesní práva – evropské právo prohloubilo základní obecné principy řízení občanského, trestního a správního s tím, že má zajišťovat záruky takzvané dobré justice. A v tom smyslu je nápad věcí ve vztahu k čl. 6 Úmluvy podstatný.

2. Hmotná práva – evropské právo prohlubuje také základní práva v oblasti hmotných práv, a to:

– v trestním právu hmotném – jakýkoliv národní vývoj trestní politiky je podřizován intencím Úmluvy a jurisdikci Evropského soudu pro lidská práva, a to jak ve vztahu k výběru trestu, tak ve vztahu ke kriminalizaci činů,

– ostatní hmotná práva – jsou rozvíjena zejména ve sféře občanského práva ve vztahu k fyzickým osobám, rodině, ochraně života a zdraví, respektu k soukromému životu.

I mezinárodní právo soukromé je dotčeno řadou soudně interpretačních aspektů jak práva tzv. konvenčního (systém Rady Evropy), tak práva tzv. unijního (systém Evropské unie). Samotná Úmluva nicméně nepředvídala aplikaci svých dispozic na soukromé vztahy s mezinárodním prvkem, navíc řada těchto sporů je nejprve rozhodována před národními soudy – konečně atrakce Úmluvy na tyto spory je vždy možná. Řada dispozic Úmluvy může být inspirující pro mezinárodní právo soukromé – čl. 6 o právu na spravedlivý proces, čl. 8 o ochraně soukromého a rodinného života, čl. 12 o právu na manželství, čl. 14 o nediskriminaci a konečně čl. 1 Protokolu číslo 1 o právu na respekt k hodnotám majetku, čl. 5 Protokolu číslo 7 o rovnosti manželů.[23]

Systém Rady Evropy působící na základě Úmluvy je založen na efektu sloužícímu jednotlivci a na přímé použitelnosti. Jestliže smluvní systém mezinárodního charakteru, tedy Rady Evropy, působí na základě hmotněprávního a procesního dokumentu, jímž je Úmluva, a tuto užívá a interpretuje prostřednictvím vlastního soudu, tedy Evropského soudu pro lidská práva, pak lze hovořit o ústavním mechanismu sui generis.[24] Tento soud odsuzuje státy k plnění, ale činí tak na návrh subjektu charakteru soukromoprávního, tedy fyzické či právnické osoby jako subjektu práva daného členského státu. Svojí funkcí tak Evropský soud pro lidská práva rozhoduje do značné míry podobně jako „nejvyšší soud“ nebo „ústavní soud“. Tato paralela je založena na tom faktu, že prostřednictvím těchto dvou soudů se do typového pramenného zdroje evropského práva zařazují tyto dva soudy jako inspirující soudy fakticky „tvořící“ právo.[25]

Fenomén Úmluvy spolu s judikaturou Evropského soudu pro lidská práva znamená konvencionalizaci všech oblastí práva členských států spolu s jejich konstitucionalizací. Analyticko-syntetizující činnost vědecké doktríny ústavního práva, respektive práva o lidských právech tak umožňuje několik let sestavovat čítanky systematizované judikatury Evropského soudu pro lidská práva tvořící „živou“ verzi Úmluvy.[26]

Evropský smluvní systém ochrany lidských práv Rady Evropy není tvořen pouze Úmluvou. Za další a komplementární smlouvy k Úmluvě lze považovat především Evropskou úmluvu o zabránění mučení a nelidskému či ponižujícímu zacházení nebo trestání (1987), Rámcovou úmluvu o ochraně národnostních menšin (1995), Evropskou úmluvu o bezhraniční televizi (1989), Evropskou úmluvu o zajištění práv dítěte (1986), Úmluvu o lidských právech a biomedicíně (1997).[27]

Z hlediska obsahového jsou dohody o lidských právech zvláštní v tom, že nejsou dohodami o vztazích mezi státy, jako je to v mezinárodním právu obvyklé, ale o zásadách vztahů mezi individuálními právnickými subjekty a orgány státu, které jsou státy v podobě lidských práv a svobod povinné garantovat nebo poskytovat. To znamená, že vstupují zásadně do vnitřních ústavních systémů členských států a hodnotově se prolínají s vnitrostátním právem. A systém Rady Evropy je navíc současně soudním systémem, který přezkoumává, zda státy tyto garance plní. A to se děje na základě individuálních stížností k Evropskému soudu pro lidská práva.

Mnoholetá aplikace Úmluvy ji zvláštním způsobem významově vyčlenila z typického mezinárodněprávního kontextu, neboť svým vlivem na právní řády a ústavní systémy i konečně na právo Evropského společenství/Evropské unie, nyní již jen Evropské unie, se stala určitou evropskou lidskoprávní ústavou, ústavně hmotnou podstatou lidských práv v Evropě, a to základních lidských práv, částečně práv politických a procesně justičních. Úmluva takto státy zavazuje i ústavněprávně.[28]

Koniec ukážky

Table of Contents

Tiráž

Seznam použitých zkratek

Seznam předpisů citovaných v monografii

O autorovi

Úvodem

Kapitola 1: Pojetí ústavních deklarací

1.1 Deklarace práv jako revoluční a politické dokumenty

1.2 Ústavněprávní význam úpravy postavení práv člověka a občana

1.3 Evropské pojetí lidských práv jako součást internacionalizace lidských práv

1.4 Úmluva o lidských právech a základních svobodách a ústavní právo členských států Rady Evropy

1.5 Evropská unie a základní lidská práva

Kapitola 2: Pojetí a realizace některých zásad a hodnot Listiny ve vztahu k lidským právům a svobodám

2.1 Omezení zákonem a podstata či smysl lidských práv a svobod

2.2 Relativita naplnění ústavního principu rovnosti a rovnoprávnosti lidí

2.5 Zvláštní ústavní hodnotové složky realizace Listiny

2.6 Ústavní koncepce práva na život

2.7 Nedotknutelnost osoby v pojetí českého ústavního práva

2.8 Realizace Listiny ve světle evropských zásad biomedicíny

2.9 Ústavní realizace svobody a nedotknutelnosti soukromí

2.10 Zákaz svévole (arbitrability) veřejné moci

2.11 Listina, přirozenost a důstojnost člověka

Kapitola 3: Realizační vztah občanského zákoníku k Listině

3.1 Ke koncepci právního vztahu občanského zákoníku k Listině

3.2 Ústavněprávní obsah soukromého práva

3.3 Ústavní aspekty vymezení právní způsobilosti

3.4 Ústavněprávní obsah přirozených hodnot člověka

3.5 Ústavněprávní kontext rodinného práva

3.6 Ústavněprávní osobnost právnické osoby

3.7 Koncepce soukromoprávních osob podle občanského zákoníku a vztah k Listině

3.8 Ústavněprávní aspekty zastupování a opatrovnictví

3.9 Soukromoprávní realizace dědictví jako naplnění čl. 11 Listiny

3.10 Realizace pojetí vlastnického práva občanským zákoníkem

3.13 Odpovědnost za škodu a bezdůvodné obohacení

3.14 Listina a právní formy realizace hodnot tvůrčí duševní činnosti

Kapitola 4: Základní lidské (přirozenoprávní) hodnoty, jejich trestněprávní ochrana a zákonem dovolené ingerence státu

4.1 Trestní zákoník a ochrana základních lidských práv

4.2 Rodina a děti chráněné trestním právem

4.3 Zákonný předmět trestnosti chránící důstojnost (osoby) v sexuální oblasti

4.4 Trestné činy proti skupině obyvatelstva

4.6 Trestání jako proces založený Listinou

4.11 Ochrana majetku a legální omezení majetku

4.12 Výkon policejní činnosti a užití legálních prostředků omezení lidských práv

Kapitola 5: Listina a materiální podmínky života

5.1 Listina a právo vlastnit

5.3 Ústavní základy vyvlastnění

5.5 Listina a „právo na práci“

5.6 Listina a ústavní koncepce práva podnikat

5.7 Ústavněprávní kontext veřejnoprávní pozice odborových organizací

5.8 Veřejnoprávní zobrazení některých sociálních práv v Listině

Kapitola 6: Politické svobody v pojetí Listiny v realizaci

6.2 Sdružování v politických stranách z hlediska ústavního pořádku ČR

6.3 Institucionalizace politických stran v ústavním systému

6.4 Další ústavní souvislosti politického stranictví

6.5 Spolčování v české společnosti

Kapitola 7: Právo na soudní a jinou právní ochranu

7.1 Právo na soudní ochranu z hlediska Listiny

7.2 Fenomén soudně procesních řádů jako „organikum“ Listiny

7.4 Podústavní realizace dalších ústavních zásad

7.5 Zvláštní provedení zásad trestního procesu

7.7 Zvláštní úprava trestní odpovědnosti mládeže

7.8 Ústavně spravedlnostní povaha rozhodčího řízení

7.12 Ústavní rozměr právní ochrany zajišťované činností Veřejného ochránce práv