Felix Francis

Vydierač

Ukážka z elektronickej knihy

Vydal Slovenský spisovateľ, a. s.

Vajnorská 128, 831 04 Bratislava 3

E-mail: slovenskyspisovatel@slovenskyspisovatel.sk

www.slovenskyspisovatel.sk

Zodpovedná redaktorka Anna Blahová

Tlač Kasico, a. s., Bratislava

Z anglického originálu Felix Francis: Damage,

ktorý vyšiel vo vydavateľstve Michael Joseph,

an imprint of Penguin Books, London 2014,

preložila Alexandra Ruppeldtová.

Copyright © Felix Francis 2014

All rights reserved

Translation © Alexandra Ruppeldtová 2015

Cover Design © Peter Brunovský 2015

Cover Photo © iStock.com/Deejpilot

Slovak Edition © Slovenský spisovateľ, Ltd, 2015

ISBN 978-80-220-1843-2

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2015

Mimoriadna vďaka patrí

BRIANOVI GREENANOVI, bývalému príslušníkovi SO11,

špeciálnej spravodajskej jednotky Metropolitnej polície

a – ako vždy – aj

DEBBIE

Na charitatívnej aukcii v máji 2013 lord Tim Bell vydražil právo stať sa jednou z postáv môjho románu. A hoci sa neskôr tohto práva zriekol v prospech svojho priateľa  a obchodného partnera Piersa Pottingera, podarilo sa mi začleniť do príbehu aj jeho.

FELIX FRANCIS

1 | KAPITOLA

„Nemám dobré výsledky.“

Nemohol som tie slová dostať z hlavy.

Trčal som v kiosku neďaleko severného vchodu do cheltenhamského areálu a skúmal som tváre ľudí prúdiacich cez turnikety.

Dával som pozor, či sa neobjavia indivíduá, ktoré majú zákaz vstupu na všetky britské dostihy, no v duchu som sa stále vracal k raňajšiemu telefonickému rozhovoru so sestrou.

„Nemám dobré výsledky.“

„Aké? Čo tým myslíš?“ spýtal som sa s obavami.

„Rakovina,“ povedala potichu.

Obával som sa toho, no zúfalo som si želal, aby som sa mýlil.

Mlčky som čakal, či bude pokračovať.

„Pekná otrava,“ vzdychla si nahlas. „Budúci pondelok ma čaká operácia a potom chemoterapia.“

„Čo ti budú operovať?“

„Zoberú mi žlčník. Tam je ložisko.“

„Dá sa s tým žiť?“

„Bez žlčníka – či s rakovinou?“ zasmiala sa.

„Jedno aj druhé.“

„Dúfam, že áno.“ Smiech sa jej z hlasu rýchlo vytratil. „Čas ukáže. Momentálne to nevyzerá ružovo, možno mi ostáva už len pár mesiacov.“

Božemôj, pomyslel som si. Ako postupovať podľa takéhoto scenára? Má sa človek správať normálne ako doteraz, alebo sa má snažiť nahustiť do ostávajúcich dní čo najviac aktivít? Predpokladám však, že človeka úplne zamestná choroba a terapia. Veru, žiadne ružové vyhliadky.

Uvedomil som si, že strácam pozornosť – prúd ľudí prechádzajúcich predo mnou mi začal splývať.

Sústreď sa, vravel som si, a opäť som sa koncentroval na tváre.

V ten deň sa konali prekážkové preteky šampiónov, prvé v rámci cheltenhamského stípliarskeho festivalu. Napriek nepriazni počasia sa na gloucestershirskom závodisku očakávalo vyše päťdesiattisíc návštevníkov. Každý mal dáždnik alebo niečo na hlave – ideálne podmienky na to, aby sa v dave prešmyklo pár nevítaných jednotlivcov.

Z videnia som poznal tých, ktorí mali zákaz vstupu, no hľadal som špeciálne jedného – získali sme totiž informácie, že by sa dnes mohol objaviť v Cheltenhame.

Ku kiosku pristúpil mohutný chlap. Chcel si kúpiť program, a kým postával a lovil vo vreckách drobné, posunul som sa, aby som lepšie videl. Pozeral som teraz ponad hlavu predavača, ktorý sedel rovno predo mnou.

Na takúto prácu som zvyknutý.

Volám sa Jeff Hinkley a som zamestnaný ako detektív v Britskej dostihovej komisii. Väčšinu času pracujem v utajení, skúmam tváre, hľadám ľudí, ktorí majú zákaz vstupu na preteky a zásadne sa na ne chcú stoj čo stoj dostať.

Rakovina žlčníka.

Ako môže mať moja sestra Faye rakovinu žlčníka?

Je odo mňa o dvanásť rokov staršia, a keď nám zomrela mama – mal som vtedy osem – prevzala jej úlohu.

Je tá choroba dedičná?

Aj mama na ňu zomrela, no nevedel som presne, ktorý orgán mala postihnutý. Nikdy sa o tom nehovorilo, ani pred jej smrťou, ani po nej.

Zbadal som v dave tvár.

Nick Ledder, bývalý džokej. Už roky mal zakázaný vstup, pretože sa snažil podplatiť mladšieho kolegu, aby zadržal koňa. Vložil vstupenku do čítacieho zariadenia turniketu. Keďže fúkal ľadový vietor, mal vyhrnutý golier a tvídovú čiapku narazenú do čela. No zahliadol som jeho oči. Vždy som si všímal oči.

Nehľadal som však jeho.

Nick Ledder bol drobný podvodník, obmedzený mozog. Akurát nevedel odolať pokušeniu privyrobiť si švindľom – a za túto hlúposť aj draho zaplatil. Dúfal, že časom mu vrátia licenciu, no snahou votrieť sa na dostihy, keď zákaz ešte trvá, si veru činovníkov komisie nenakloní.

Nechal som ho, nech prejde, veď si ho neskôr nájdem. Ďalej som skúmal prichádzajúcich.

Zamýšľal som sa nad žlčníkom. Načo slúži, keď sa dá žiť aj bez neho?

„Jeff, počuješ ma?“ ozvalo sa v slúchadle.

„Áno, Nigel,“ zahlásil som do mikrofónu na ľavom zápästí.

„Máš niečo?“

„Zatiaľ nie. Je tu iba Nick Ledder. Videl som ho, no budem sa mu venovať až potom.“

„Somár.“

„A ty?“

„Zatiaľ nič.“

Nigel Green bol kolega z komisie. Dnes mal na starosti južný vchod. Ďalší príslušníci nášho bezpečnostného oddelenia strážili zvyšné vstupy. S Nigelom sme sa však nazdávali, že človek, ktorého hľadáme, sa pokúsi vojsť práve severnou alebo južnou bránou, kadiaľ prúdi najviac návštevníkov. Teda, ak vôbec príde.

Ďalej som sledoval tváre a usiloval sa nemyslieť na žlčník a chemoterapiu. Ako môže mať rakovinu? Prečo?

Pracovalo by sa mi ľahšie, keby som vôbec nepoznal ľudí prechádzajúcich turniketmi. Stačilo by mi hľadať niekoho povedomého. Lenže ja som poznal aspoň štvrtinu tých, čo predo mnou defilovali: majitelia koní, tréneri, jazdci a ďalší pravidelní hostia, ktorých som už predtým stokrát videl. Jeden z dôvodov, prečo som dostal v Britskej dostihovej komisii miesto detektíva, bol, že mám nezvyčajnú pamäť na tváre a vždy k nim viem neomylne priradiť aj mená.

Sledoval som, ako do areálu vošiel Duncan Johnson, špičkový stípliarsky tréner, a v tesnom závese za ním – priam vyzývavo – o dvadsať rokov mladšia žena, s ktorou mal momentálne pomer. Zákonitú pani Johnsonovú som však nevidel nikde. Zrejme čaká doma v Lambourne na Jamesa Suttona, mladého stajniara z dediny, ktorý ju – ako takmer každú sobotu – príde popoludní obšťastniť do postele a spolu si pozrú dostihy v televízii.

Neuveriteľné, čo všetko sa človek dozvie, stačí navštíviť lambournské krčmy a mať uši aj oči otvorené. Snorenie patrilo k mojej práci, no naučil som sa byť diskrétny a nenápadný, klásť málo priamych otázok, skôr nabádať iných, aby sa rozhovorili sami.

Duncan Johnson mi zmizol z dohľadu. A hoci jeho konkubína klopkala po asfalte vysokými opätkami päť krokov za ním, nebolo najmenších pochýb, že patria k sebe.

Akú funkciu má vlastne žlčník?

Nemal som čas hľadať informácie na internete, lebo Faye mi zavolala, práve keď som odchádzal z hotela. Pozriem si to neskôr.

Blížil sa prvý štart a prúd začal rednúť. Diváci chodili väčšinou skôr, aby si mohli dať pivo a čosi pod zub, kým sa začnú rozhodovať a uzatvárať stávky. Teraz už dobiehali len tí, ktorých zdržala zhustená premávka na cestách, ponáhľali sa rovno k stánkom stávkových kancelárií a k tribúne.

„Je odštartované!“ zaznelo z ampliónov a, ako vždy, nasledovala mohutná vlna nadšenia vzrušených priaznivcov.

Možno sa chorobu podarilo zachytiť zavčasu.

Vedel som, že Faye sa chystá na vyšetrenie – cez Vianoce sa sťažovala na bolesti v bruchu. No pripisovala ich obličkovým kameňom, voľakedy ju už trápili.

Ako to ráno povedala? Možno mi ostáva už len pár mesiacov. Lenže Faye má sklony k pesimizmu.

Na druhej strane však vždy hovorieva, že čas ukáže.

Opäť som sa dal uniesť myšlienkami a takmer som ho prepásol.

Tesne predtým, ako sa dostihy blížili k radostnému finále a dav šalel, vošiel objekt posledným turniketom – náhlivo, ako keby chcel stihnúť finiš. Okolo krku a úst mal omotaný červený šál a na ušiach narazený modrý plstený klobúk. Aj jeho prezradili oči.

„Bingo,“ zahlásil som do vysielačky. „Je tu. Vyrážam.“

Opustil som kiosk a sledoval som cieľ z približne desaťmetrovej vzdialenosti.

Popri stánkoch, pomedzi hlavnú tribúnu a predvádzaciu ohradu zamieril k dostihovej dráhe. Kráčal svižne, ako keby mal jasný cieľ. Možno sa chystal s niekým stretnúť. Ale prečo tu, keď to mohol bez problémov a bez rizika uskutočniť niekde inde, v súkromí?

Odrazu zastal a otočil sa ku mne.

Dofrasa!

Prešiel som vedľa neho, nezmenil som krok, nepozrel som k nemu, upieral som zrak na iPhone, ktorý som držal v ruke.

Viem, že by ma identifikoval.

Hoci v to predpoludnie, keď som sa v hotelovej kúpeľni pozrel do zrkadla, takmer som nespoznal sám seba. Kolegovia sa mi sústavne vysmievali, ale podľa mňa je nesporná výhoda, keď tí, ktorých sledujem, netušia, ako vyzerám. Preto som sa preobliekal, menil som farbu vlasov, nasadzoval si parochne, nalepoval si na tvár rozličné brady a fúzy.

Dobré maskovanie odvádza pozornosť od očí. Ľudia sa upriamia na niektorý výrazný znak, ten si zapamätajú a zvyšok im je ukradnutý.

V ten deň som zvolil úhľadnú koziu briadku, tmavé vlasy po golier, hnedú vlnenú čiapku a svetlozelenú bundu – pod ňou som mal sivú košeľu, tmavomodrý sveter a kaki nohavice. Nechcel som vyzerať ako „plebs“, ale zároveň som mal splynúť s davom.

Po dvadsiatich krokoch som zastal. Priložil som si mobil k uchu, ako keby som telefonoval, palcom som stlačil spúšť na dotykovom displeji a urobil dve fotografie sledovaného.

Opäť sa dal do pohybu. Ja som ostal stáť a predstieral som, že telefonujem. Prešiel popri mne. Chvíľu som počkal, dal som mu náskok desať, pätnásť metrov, potom som sa pustil za ním popri predajni kníh a stánku s cukrovinkami smerom k multifunkčnému centru Centaur a k Tattersalls, aukčnej sieni, v ktorej sa dražia kone.

Keďže prvé preteky sa skončili, blížili sme sa medzi ľudí, ktorí sa hrnuli z tribúny k ohrade pre víťazov.

Objekt sa vnoril do davu a razil si cestu vpred. Snažil som sa držať s ním krok.

Takmer som ho stratil, keď som sa ocitol zoči-voči hlučnej partii šiestich podgurážených stávkarov, ktorí sa na mňa vrhli a s rehotom ma drgali hore-dolu.

„Kam sa ženieš, človeče?“ spýtal sa jeden a sotil ma. „Čo máš rande?“

Hurónsky sa rozosmial na vlastnom slabomyseľnom žarte a glgol si z piva. Prešmykol som sa mu popod zdvihnutú ruku. Ako môže byť niekto zrúbaný už po prvom štarte?

Snažil som sa v dave zjastriť obnosený plstený klobúk.

Kam zmizol?

Zúfalo som pridal do kroku, až som skoro vrazil do chrbta sledovaného. Aj jeho spomalil stisk v lieviku pod Sieňou slávy.

Len pokoj, vravel som si.

„Ešte ho máš, Jeff?“ ozval sa Nigelov hlas v slúchadle.

„Áno,“ ticho som odvetil do ľavého rukáva.

„Potrebuješ pomoc?“

„Áno.“

„Kde?“

„Pod mostíkom Siene slávy.“

„Idem,“ zakončil Nigel.

Objekt sa opäť dal do pohybu, zmizol v jednom z barov pod tribúnou.“

„Idem do Okrídleného vola,“ zahlásil som do mikrofónu.

„Dobre,“ znela odpoveď. „O minútu som tam.“

Bar bol nabitý, pri každom pulte stál dlhý rad, no objekt si sem očividne neprišiel vypiť. Preštrikoval sa pomedzi hostí a vyšiel von na schody, teraz poloprázdne.

V tlačenici som si trúfal byť k nemu blízko, no už som sa radšej držal obďaleč, aby som na seba neupozornil.

Zastal, chvíľu sa obzeral, akoby niekoho hľadal, potom sa opäť pustil dolu schodmi.

Znova som si kládol otázku: Čo tu robí? Musí mu byť predsa jasné, že jeho prítomnosť vzbudí nevôľu kompetentných.

Aj ja som vyšiel na schody a pozrel som dolu.

Sledovaný rýchlo schádzal na miesto, kde sa pod rôznofarebnými firemnými dáždnikmi tiesnili zástupy bookmakerov.

Prišiel za niektorým z nich?

Pridal sa ku mne Nigel Green.

„To je on,“ ukázal som. „Ten s červeným šálom.“

Bol od nás asi dvadsať metrov. Vytiahol pravú ruku z vrecka kabáta – niečo v nej mal.

„Nôž! Nôž!“ zvolal som a vyštartoval som dolu.

Moje výkriky unášal vietor. Zrazu som len videl, ako muž pristúpil k jednému z bookmakerov a podrezal ho. Bez výstrahy a bez slov mu jediným ťahom pretiahol ostrie cez hrdlo. Hneď sa sfarbilo dočervena.

Všetko sa zomlelo tak rýchlo, že ani vedľa stojaci si nevšimli, čo sa stalo, až kým sa postihnutý nezrútil na mokrý asfalt. Z rany mu striekala purpurová fontána.

Objekt zatiaľ unikal. Ponáhľal sa pozdĺž radu bookmakerov, vyhýbal sa návštevníkom, ktorí utekali na miesto činu, kde medzitým začala hystericky vrieskať akási žena.

Uháňal som za ním, zatiaľ čo Nigel šiel k obeti.

Tak na toto prišiel. Nie stretnúť sa, debatovať, ale vraždiť.

Sledoval som ho na koniec hlavnej tribúny k stánkom s rýchlym občerstvením. Zabočil doprava a vydal sa hore kopčekom k južnému východu. Rozbehol som sa za ním, už som sa nemusel skrývať.

Obzrel sa ponad plece – zbadal, ako sa predieram davom čakajúcich na hamburgery, a pridal.

Utekal som za ním k bráne, ktorou ešte vždy prichádzali oneskorenci.

Zdržal ho zriadenec pri turnikete. Pýtal si od neho lístok, aby mu ho mohol označiť pre prípad návratu.

Bol som už len pár krokov od neho. Zdvihol zrak a zbadal ma.

Spanikoval a siahol do vrecka po nôž. Čepeľ bola ešte od krvi.

„Ustúpte!“ zakričal a šermoval ním pred sebou. „Všetci!“

Kúsok som cúvol, ostatní odskočili.

„Vzdaj sa!“ vyzval som ho. „Odtiaľto neujdeš!“

Poobzeral sa s vytreštenými očami a schmatol vrátnika, chudák, bol zahnaný do kúta.

„Otvor bránu!“ zavelil a vôbec si nevšímal dvoch policajtov v žltých vestách, ktorí sa zjavili za ňou. Jeden z nich čosi vzrušene hlásil do vysielačky. „Tak bude to?!“ nedočkavo nástojil prenasledovaný.

Vrátnik sa aj snažil vyhovieť, no v tej rýchlosti a nervozite sa mu akosi nedarilo odistiť západku.

„Vzdaj sa!“ zakričal som, no chlap iba ďalej zúrivo mával nožom proti mne.

Zaspätkoval som.

Dorazili ďalší muži zákona a situácia ustrnula na mŕtvom bode. Chlap na úteku držal ľavačkou nešťastného rukojemníka a zároveň šibrinkoval nožom.

„Otvorte, lebo ho zabijem!“ priložil čepeľ neborákovi k hrdlu.

„Pustite ho a potom otvoríme,“ zavolal naňho policajt.

„Nie!“ odporoval čoraz splašenejšie. „Najprv bránu!“

Handrkovanie sa skončilo, keď ho druhý policajt zneškodnil omračujúcou strelou z paralyzéra.

Chlap klesol, telo sa nekontrolovane zvíjalo pod vplyvom silného výboja. Prišli ďalší dvaja muži zákona, opatrne mu vzali nôž a spútali mu za chrbtom ruky želiezkami.

Potom ho, spokojní, nechali ležať na zemi.

„Kto je to?“ spýtal sa ma ktorýsi z nich.

„Matthew Unwin,“ povedal som. „Bývalý tréner. Vylúčený.“

„A z čoho...?“ čudoval sa.

„Má zákaz navštevovať všetky závodiská a stajne.“

„Tak čo tu robí?“ čudoval sa policajt.

Prišiel zavraždiť bookmakera.

2 | KAPITOLA

„Obaja ste úplní idioti.“

Sedeli sme s Nigelom na posteli v hotelovej izbe a počúvali, ako nás pucuje náš priamy nadriadený Paul Maldini, šéf bezpečnostnej služby Britskej dostihovej komisie.

„Mali ste Unwina na dosah a nečinne ste sa prizerali, ako doslova pred vašimi očami za bieleho dňa zavraždil človeka!“ Paul zvýšil tón aj hlas a rozhadzoval rukami, verný tradíciám svojich talianskych predkov.

Vedeli sme s Nigelom, že ho neradno prerušovať.

Bolo by zbytočné oponovať, že ani jeden z nás sa neprizeral nečinne, keď Matthew Unwin preťal krčnú žilu nešťastnému bookmakerovi Jordanovi Furnessovi. Alebo že sa všetko zbehlo bleskovo a neboli by sme tomu schopní zabrániť, ani keby sme stáli rovno vedľa neho. A hlavne, že polícia páchateľa zatkla tak rýchlo iba preto, lebo som vraha začal okamžite prenasledovať.

Bolo nám jasné, že Paul sa potrebuje odreagovať, ako vždy, keď operácie neprebiehali podľa plánu,

„Čí bol ten hlúpy nápad nezadržať ho hneď po príchode do areálu?“

Pozreli sme s Nigelom jeden na druhého. Pokiaľ nám siahala pamäť, sám Paul nám dal pokyn, aby sme Unwina nechali prejsť a zistili, s kým sa chystá stretnúť. Teraz však nebola vhodná príležitosť, aby sme mu to pripomínali.

Ktovie, či by nebol vytiahol nôž aj na nás...

Ako mi Paul Maldini hučal rovno nad hlavou, spomenul som si na predchádzajúci deň. Strávil som väčšiu časť popoludnia a večer s detektívom seržantom Galleym z gloucestershirskej polície. Znovu a znovu sme preberali každučký detail Unwinovej krátkej návštevy závodiska.

Predovšetkým chcel vedieť, čo nás priviedlo na myšlienku, že tam príde.

„Jeden z našich analytikov dostal tip zo zdroja.“

„Z akého?“

„Tajného.“

„Kto je to?“

„To, žiaľ, neviem.“ Bol som presvedčený, že by mi neveril, ani keby som hovoril pravdu.

Mal som však istotu, že prameň je stopercentne spoľahlivý.

Správy sme delili podľa povahy informátora na kategórie od A po D a podľa kvality materiálu zas na stupnici jeden až päť. Ak niečo dosiahlo známku A 1, pokladalo sa to viac-menej za fakt, čokoľvek pod C 3 sa kompletne ignorovalo ako zlomyseľná klebeta a ohováranie. B 2 znamenalo slabý priemer, no v tomto prípade analytik pridelil rating A 2. Takýmto podnetom sa oplatí zaoberať.

„Pán Hinkley, môžete mi povedať, prečo nemal pán Unwin prístup na cheltenhamské závodisko?“ spýtal sa detektív seržant.

„Nielen na cheltenhamské, ale na žiadne. V januári dostal osemročný zákaz vstupu na všetky licencované dostihové podujatia.“

„Prečo?“

„Je to bývalý dostihový tréner a zistilo sa, že kone v jeho stajni dostávajú nepovolené látky. Doping.“

„Osem rokov je prísny trest.“

„Ani nie. Mohol dostať aj dvadsaťpäť. Mnohí sú toho názoru, že vyviazol pomerne ľahko.“

„Teraz je to už jedno,“ skonštatoval policajt. „Po dnešnom skutku si posedí za mrežami dlhšie než osem rokov. Máte predstavu, prečo zaútočil na pána Firnessa?“

„Netuším,“ povedal som, „viem len, že to bola cielená akcia. Videl som, ako očami hľadá konkrétneho človeka.“

Paul Maldini ešte ďalšiu polhodinu pretriasal našu neschopnosť, ale nepočúval som ho. Nebolo to prvýkrát a vedel som, že o deň, dva sa upokojí. V zásade rozumel svojej práci, hoci podľa mojej mienky by mu nezaškodilo trochu sebaovládania.

Aspoňže nás nevyhodil.

Naopak, poslal nás s Nigelom opäť aj na druhý deň pretekov.

Na závodisku sa, pravdaže, nehovorilo o ničom inom, len o vražde bookmakera. Dôvodom však nebola ani tak úprimná účasť, ako skôr nevôľa v súvislosti s meškaním a posunom posledného štartu pre ubúdajúce svetlo.

„Chvalabohu, že sa to nestalo dnes,“ počul som, ako sa smeje jeden chlapík. Odložené dostihy totiž zaradili pred oficiálny začiatok podujatí druhého dňa. „Inak by sme mali stratu.“

Napriek nesmiernej brutalite udalosť veľmi nevzbudzovala súcit.

„Istotne si to zaslúžil,“ vyhlásila akási žena v tvídovom kostýme v bare Arkle a spoločnosť okolo nej súhlasne prikyvovala.

Paradoxne viac sympatií mal na svojej strane páchateľ Matthew Unwin.

„Zrejme bol k činu dotlačený, chudák,“ usúdil jeden z predavačov v stánku s občerstvením.

„Musel byť zúfalý,“ pritakala zákazníčka, našpúlila pery a pokrútila hlavou.

Túlal som sa popri ohradách, načúval som a pozoroval. Tentoraz som bol „v civile“, lebo po tiráde Paula Maldiniho som nemal čas, aby som sa zamaskoval.

Mal som úradne povolený vstup na každé z päťdesiatich ôsmich britských závodísk, ktoré sú momentálne v prevádzke, vrátane šatní džokejov a kráľovských lóží. Nenosil som však úradnú visačku Britskej dostihovej komisie s nápisom neobmedzený vstup, ale radšej odznak majiteľ, ktorý mi dával právo pohybu v anonymite. Keď mi náhodou niekto položil otázku, ktorého koňa vlastním, jednoducho som odvetil, že som členom syndikátu, načo každý zvedavec hneď stratil záujem.

Presunuté dostihy som si pozrel z tribúny vyhradenej pre majiteľov koní a trénerov, naťahoval som uši, aby som zachytil čo i len útržky rečí.

„Počuli ste o Petrovi a Marianne?“ spýtala sa dáma za mnou svojho spoločníka. „Oficiálne sa tomu hovorí, že žijú oddelene, ale pokiaľ viem, tak preťahuje babu zo svojej stajne. Dúfam, že manželka ho pri rozvode totálne oholí.“

„Ako vidím, Lorne Taylorová je zasa tehotná,“ ozval sa mužský hlas sprava. „Šieste dieťa! Koľko ich chcú mať, pre boha živého?!“

„Od Trevora som počul, že Hot Targeta vykastrujú a pošlú k Lawrenceovi Fordovi ako stípliara. Škoda ho, že nebude na plemeno.“

Všetko som nasával ako špongia. Človek nikdy nevie, kedy sa ktorá informácia môže zísť.

„Myslíte, že vyhrá?“ oslovila vzrušená majiteľka istého priemerného trénera z Lambournu, ktorý sedel vedľa nej.

„Má šancu,“ odvetil jej neveľmi presvedčivo. „Podľa toho, ako bude skákať.“

Kôň, o ktorom bola reč, skákal celkom dobre, no nestačil držať tempo v záverečnom stúpaní a skončil na slušnom piatom mieste z dvanástich štartujúcich.

„Možno nabudúce,“ utešoval tréner zjavne sklamanú ženu cestou k sedlisku.

Pobral som sa na miesto vyhradené pre bookmakerov. Niekto si dal záležať a prúd z vysokotlakovej hadice zmyl všetky stopy krvi, ktorá sa tam preliala pred ani nie dvadsiatimi štyrmi hodinami. Jediný rozdiel oproti predošlému dňu bol, že tam už nesvietil dáždnik s nápisom Jordan Furness. No nevznikla tu žiadna medzera, úcta sem, úcta tam, bookmakeri sa poposúvali a zaplnili ju.

Detektív seržant sa ma niekoľkokrát spýtal, či netuším, prečo Matthew Unwin zabil Furnessa.

„Položte tú otázku jemu,“ navrhol som. „Možno mu dlhoval peniaze.“

No vražda bola predsa len príliš drastický prostriedok, ako sa vymaniť z dlhov.

Opäť som si premietal okolnosti, ktoré viedli k tomu, že Unwina diskvalifikovali a že dostal zákaz zúčastňovať sa na dostihoch. Na komisiu vtedy volal anonymný informátor. Pri kontrole sa zistilo, že niekoľko koní v jeho stajni má v krvi zakázané látky.

Že by to bol dôvod? Vari pomsta?

Lenže prečo by ho udával práve bookmaker?

Zazvonil mi mobil a vytrhol ma z myšlienok.

Prijal som hovor. „Haló?“

„Jeff? Tu Quentin.“

Quentin bol švagor, Fayin manžel.

„Ahoj,“ pozdravil som. „Hrozné, čo som sa dozvedel od Faye.“

„Veru, nevyzerá to dobre,“ potvrdil, „no je statočná a rozhodla sa bojovať.“

„Chvalabohu.“

„Ale volám pre niečo iné. Potrebujem pomoc.“

„Akú?“

„Musíš mi niečo zistiť, si detektív.“

„Lenže ja vyšetrujem iba veci okolo dostihov,“ bránil som sa.

„Nie je to na telefón, Jeff, neskočil by si k nám?“

„Nemôžem, Quentin. Až do piatka večera som v Cheltenhame.“

„A v sobotu predpoludním?“ nástojil.

„Dobre. Aspoň navštívim Faye.“

„Nič pred ňou nespomínaj,“ zahriakol ma. „Momentálne má dosť svojho trápenia. Nechcem jej pridávať starosti.“

„Ahm,“ privolil som nervózne. „O jedenástej?“

„Radšej už o deviatej,“ navrhol. „O pol jedenástej mám konferenčný hovor.“

Takže si veru nepospím. Ale nemohol som odmietnuť. Aj tak som sa cez víkend chystal za Faye.

„Dobre,“ zopakoval som neveľmi nadšene, „stretneme sa o deviatej a potom skočím za Faye.“

„Ale o našej veci jej nič nehovor,“ vyzval ma znova.

„Pozri, Quentin,“ odbil som ho, „ešte ani neviem, o čo ide, a nič som ti nesľúbil. V každom prípade však v sobotu o deviatej prídem.“

Zložil som.

Rozmýšľal som, prečo ma švagor zakaždým podráždi. Ale možno aj ja štvem jeho. Žiaľ, nikdy sme spolu ktovieako nevychádzali.

Bol od sestry o nejakých desať rokov starší a predtým už bol dvakrát ženatý. Jedného letného dňa strhol Faye do víru ľúbostného vzťahu, práve v čase, keď sa už ako tridsaťdvaročná, a stále bez partnera, začínala zmierovať s tým, že sa zrejme nikdy nevydá.

Quentin Calderfield bol významný advokát s titulom QC, Queen’s Counsel. Iniciály aj titul – QC, QC. Nikto ho nevolal inak. Faye mu vtedy robila koncipientku. Bol nesmierne sebavedomý, tvrdo presadzoval svoj názor a neoplatilo sa mu protirečiť.

Veľmi rýchlo sa vyšplhal po kariérnom rebríčku. Jeho otec bol uznávaný sudca, člen Snemovne lordov a zakladajúci člen Najvyššieho súdu Spojeného kráľovstva. Od Quentina sa očakávala podobná cesta až na vrchol právnickej pyramídy a nikto nepochyboval, že sa tam aj dostane.

Premával som sa hore-dolu popred rady bookmakerov, no moju myseľ zamestnával Quentin. Ktovie, čo potrebuje.

Bezpochyby pozná kopu vyšetrovateľov. Veď už len na súde je ich plno. Tak prečo sa obrátil na mňa? Však v sobotu sa dozviem.

V porovnaní s utorkovými udalosťami bol zvyšok týždňa v Cheltenhame pokojný. V piatok som sa stal svedkom, ako Elektrón, kôň, ktorého trénuje Duncan Johnson, získal po druhý raz Zlatý pohár, a večer som nasadol na vlak do Londýna.

Vo štvrtok predviedli Matthewa Unwina pred magistrátny súd, obžalovali ho z vraždy Jordana Furnessa a nariadili väzbu.

Na závodisku sa špekulovalo o jeho duševnom stave, no zdalo sa, že polícia má v prípade vraždy jasno. Zavolal mi nejaký detektív a oznámil mi, že sa nemusím zúčastniť na vypočutí, no keď dôjde k samotnému procesu, bude potrebná moja svedecká výpoveď. Pravda, ak sa Unwin rovno neprizná.

Krátko po ôsmej zastal vlak na Paddingtonskej stanici, odtiaľ som sa metrom odviezol na Willesden Junction a prešiel som pár krokov peši domov na Spezia Road.

„Už som tu!“ ohlásil som sa, keď som si odomkol.

„Som v kuchyni!“ znela odpoveď.

Lydia Swiffinová, priateľka, s ktorou som žil štyri roky, stála v pásikavej zástere pri sporáku a čosi miešala.

„Aká bola cesta?“ spýtala sa a natrčila líce, aby som ju mohol pobozkať.

„Nič príjemné. Vyspevovala tam horda opitých fanúšikov, samozrejme, falošne.“

„Tak si si veľmi nepospal...“

„Vôbec. A čo ty? Darilo sa ti?“

„Dá sa povedať. Dvaja predávajúci akceptovali ponuku kupujúcich.“ Usmiala sa. „Ale to dnes nič neznamená. Provízia nikdy nie je istá, kým sa nepodpíšu zmluvy a nezloží záloha.“

„Aj tak blahoželám. Idem sa vybaliť.“

„O päť minút budeš mať večeru. Ja som už jedla.“

Odniesol som si tašku do spálne.

Pred druhými spoločnými Vianocami sme si kúpili byt na prízemí domu, ktorý kedysi obývala jedna rodina, no teraz bol rozdelený na dve časti. Nad nami sídlil taliansky manželský pár s bábätkom.

Bolože to radosti, keď som preniesol Lydiu cez prah nášho prvého spoločného príbytku. V poslednom čase som sa tu však začínal cítiť akýsi uväznený.

Náš vzťah bol ešte stále dosť pevný, ale vedel som, že Lydia aj obe naše rodiny majú veľké očakávania – všetci sa nádejali, že sa čoskoro vezmeme. Našiel som dokonca papier, na ktorom si Lydia trénovala podpis: Hinkleyová.

Mňa však predstava manželstva desila. Bolo to čosi dlhodobé, dokonca trvalé. Spomínal som si na žart o troch štádiách sexu: sex domáci, keď sa dvaja milujú po celom dome; spálňový, keď sa už milujete iba v spálni; a napokon predsieňový, keď sa míňate vo dverách a hovoríte jeden druhému „ja ťa je...“.

My s Lydiou sme sa už prehupli do druhej fázy. Spontánne a nečakané radovánky na kuchynskom stole alebo na dlážke v obývačke boli preč. Dokonca aj milovanie vonku pod hviezdami sa stalo minulosťou.

Možno to tak má byť, keď človek prekročí tridsiatku.

Vrátil som sa dolu a sadol som si za spomínaný kuchynský stôl.

„Čo si robila, kým som bol preč?“ spýtal som sa.

„Nič zvláštne,“ odpovedala Lydia. „Každý deň práca a večer telka.“

Položila predo mňa cestoviny s bazalkovou omáčkou.

Vo vlaku som uvažoval, že by sme mohli ísť do neďalekej indickej reštaurácie na Harrow Road, lenže Lydia večne držala nejakú diétu a karí rozhodne nepatrilo medzi povolené jedlá.

V poslednom čase už akosi málo chodievame von.

„O polhodinu chcem pozerať super film,“ oznámila mi Lydia, keď umývala kastról. „Včera dávali prvú časť.“

Hrozne sa mi chcelo vyhŕknuť, že sedieť v piatok večer doma a zízať do debny je takmer hriech. Mal som sto chutí navrhnúť jej, aby sa hodila do gala, že vyrazíme do westendských klubov, pripijeme sa, budeme tancovať do rána a cestou domov sa vášnivo pomilujeme na zadnom sedadle taxíka. Tak ako kedysi.

„Kto tam hrá?“ spýtal som sa.

„Nejaká nová tvár, Jack Sherwood. Je dobrý, a hrozne sexi.“

Ktovie, či sa jej aj ja ešte zdám sexi.

„Nevypijeme si niečo? V špajze je víno.“

„Ja nemôžem, ďakujem. Ale ty si pokojne daj.“

Prečo nie, pomyslel som si. Možno sa aj ožeriem. Niežeby to však v konečnom dôsledku pomohlo.

„Zajtra idem navštíviť Faye,“ povedal som.

„Viem, spomínal si do telefónu. Ako sa má?“

„Neteší sa na pondelok.“

„Verím. Nejaké iné správy?“

„Nie. Vyhľadal som si rakovinu žlčníka a nič povzbudivé som sa nedočítal. Prognóza nie je ktovieaká.“

„Panebože,“ vzdychla Lydia, „to je strašné.“

„Dúfajme, že sa to svinstvo zachytilo dostatočne skoro. Hádam sa zajtra dozviem.“

„Nemám ísť s tebou?“

„Bol by som rád, ale Quentin chce so mnou niečo predebatovať. Čaká ma o deviatej. Potom o pol jedenástej niečo má.“

Zachmúrila sa. Obaja sme si cez víkend radi poležali v posteli. Vtedy sme si najradšej užívali sex.

„Ty choď na deviatu, vybav s Quentinom, čo treba, ja prídem neskôr.“

Ani Lydia s mojím švagrom ktovieako nevychádzala. Neviem, či s ním vôbec bol niekto zadobre. Ak človek trávi celý život v nepriateľskom, nevraživom prostredí britskej justície, je asi prirodzené, že v každom vidí nepriateľa. Kauzy vyhrával, ale veľa priaznivcov si nenašiel.

3 | KAPITOLA

Kým Lydia pozerala televíziu, ja som trávil čas v pracovni, ako som nazval našu druhú spálňu. Lydia ju zásadne volala detská izba.

Asi desiaty raz som si na internete vyhľadával rakovinu žlčníka.

Každá z webových stránok uvádzala štyri či päť štádií, jedno horšie ako druhé. Jediný mierne povzbudivý moment bol, že len tí, u ktorých sa choroba zachytí v prvom štádiu, sú vhodní kandidáti na operáciu. No aj v polovici daných prípadov je prognóza maximálne päť rokov. Pacienti, ktorých diagnostikujú v druhom štádiu, spravidla zomierajú do šiestich týždňov.

Deprimujúce.

Snažil som sa pozerať na vec optimisticky, vravel som si, že druhá polovica predsa prežíva a šanca päťdesiat na päťdesiat nie je malá, oplatilo by sa na ňu dokonca staviť.

Potom som sa pripojil na centrálny počítač Britskej dostihovej komisie a opäť som si preštudoval podrobnosti prípadu Matthewa Unwina.

Šesť koní z jeho stajne malo pozitívny test na stimulant s názvom dexedrín.

Tvrdil, že netuší, ako sa im látka dostala do tela, a pred disciplinárnym panelom vyhlasoval, že ju zvieratám musel podať ktosi iný, niekto, komu odmietol zaplatiť. Nebol však schopný uviesť meno zodpovednej osoby a podať jediný dôkaz, len stále verklíkoval vyhlásenia o svojej nevine. Bol uznaný za vinného z dopingu koní a na osem rokov vylúčený z účasti na dostihovom športe.

Detektív seržant Galley z cheltenhamskej polície sa nazdával, že trest je príliš prísny – a keď človek vezme do úvahy minimálne, priam stopové množstvá dexedrínu, ktoré sa našli v krvi šiestich koní, musí len súhlasiť.

Lenže nebol to prvý Unwinov dopingový priestupok. Tri roky predtým našli u jedného z jeho zverencov lasix, zakázané diuretikum. K činu sa priznal, dostal pokarhanie a napomenutie.

Hlupák, vravel som si. Mal druhú šancu a zahodil ju. Teraz bude hniť vo väzení. Ako dlho? Doživotie sa takmer nikdy neodsedí celé, v jeho prípade bude znamenať takých dvanásť, možno pätnásť rokov. S konským športom však skončil nadobro.

No bol odpísaný už aj predným, než vytiahol nôž na bookmakera.

Trénovanie koní nie je ako iné povolania.

Britské dostihy sa v súčasnosti konajú sedem dní v týždni, aj kone v stajniach si vyžadujú stálu starostlivosť.

Po pravidelných ranných tréningoch cvalu nasledujú popoludnia na tratiach, večery za stolom nad prihláškami a ďalšou administratívou, nehovoriac o hodinách strávených za volantom pri presunoch z miesta na miesto. Manželka jedného trénera mi raz povedala, že vždy chodí na dostihy s manželom, nie preto, že by ju to ktovieako bavilo, ale že čas v aute je prakticky jediná príležitosť, ako byť spolu. Našťastie teraz kontakt uľahčujú aj mobilné telefóny.

Tréner je zároveň zamestnávateľom, musí byť prísnym šéfom celej tlupy ošetrovateľov, tréningových jazdcov a ďalšieho personálu, ale aj úctivou a zdvorilou styčnou osobou s majiteľmi koní, ktorí môžu kedykoľvek prikvitnúť na kontrolu svojich vzácnych miláčikov.

Aj keby si Matthew Unwin odkrútil osem rokov dištancu, už nikdy by si nezískal dôveru potenciálnych klientov. Osemročný zákaz prakticky znamená doživotný trest.

Prečítal som si Unwinov spis do konca.

Úplne naspodku dvadsiatej druhej strany správy z disciplinárneho konania bola poznámka o poľahčujúcej okolnosti. Unwinov pätnásťročný syn mal ťažkosti s učením, boli to následky po meningitíde, ktorú prekonal ako dieťa. Nedávno sa mu rozpadlo manželstvo, a ak príde o príjem, banka mu zhabe dom aj stajne. Členov komisie však nič neobmäkčilo a trénerskú licenciu mu vzali.

Možno si myslel, že už nemá čo stratiť.

Hľadal som v archívoch zmienky o Jordanovi Furnessovi.

Na rozdiel od koní, ich vlastníkov, džokejov, manažérov, ošetrovateľov, stajní a závodísk, ktoré má pod palcom Britská dostihová komisia, bookmakerov registruje a licencie im vydáva Komisia pre hazardné hry. V našom centrálnom archíve som teda nemohol nájsť nič o obeti útoku. Našiel som tam však zmienku o istom Leem Furnessovi, ktorý kedysi bol zamestnancom v stajni Matthewa Unwina.

Náhoda?

Prímestským vlakom som sa odviezol do Richmondu. Quentin ma čakal pred stanicou.

„Radšej by som to nepreberal doma,“ povedal. „Poďme na kávu.“

Šli sme neďaleko na Brewers Lane a sadli sme si celkom dozadu, čo najďalej od okna.

„Tak teda,“ začal Quentin, keď nás obslúžili, „potrebujem, aby si mi niečo veľmi nenápadne zistil. Diskrétne, chápeš?“

„Moment,“ skočil som mu do reči mierne podráždene. „Ja riešim len veci súvisiace s dostihmi.“

Bol to boj s veternými mlynmi.

„Veď viem,“ zahriakol ma, „ale si rodina, musíš to pre mňa urobiť. A pre Faye,“ dodal o zlomok sekundy neskôr. „Najmä teraz.“

„O čo ide?“ spýtal som sa.

„Súvisí to s Kennethom,“ poobzeral sa, ako keby sa chcel ubezpečiť, či nás nikto nepočúva. „Somár chalan, dostal sa do miernych problémov.“

Kenneth bol Quentinov dvadsaťtriročný syn. Nemal ho s Faye, ale z predchádzajúceho manželstva. Teda môj nevlastný synovec. Raz či dvakrát sme sa stretli na nejakej rodinnej udalosti, ale takmer som ho nepoznal.

„Do akých problémov?“ spýtal som sa.

„Zatkli ho.“

„Za čo?“

„Ešte ho neodsúdili.“ Quentin bol úplne rozhodený, nečakal by som také čosi od švagra, ktorý sa vždy vedel dokonale ovládať.

„Za čo?“ zopakoval som otázku.

Opäť sa rozhliadol, či niektorá z čašníčok nenaťahuje uši, a napokon zašepkal: „Tvrdé drogy. Prechovávanie a úmysel obchodovania s nimi.“

„Och!“ Toto že sú mierne problémy?! „A je vinný?“

„Samozrejme, že nie,“ vyblafol Quentin. „Kenneth mi prisahal, že to naňho našili. Nastražili mu drogy v byte a jeden ,kamarát´ ho udal na polícii.“ Celkom som neveril. Zo skúsenosti viem, že takmer každý v určitom štádiu polícii klame, najmä aby si zachránil kožu. A Quentin by to mal vedieť lepšie než ktokoľvek iný.

„Aké drogy?“ spýtal som sa.

„Kryštalický metamfetamín. Ten údajný priateľ tvrdí, že mu ho Kenneth sľúbil predať.“

„Hrozí, že ho odsúdia?“

Vzdychol si. „Ak porota uverí svedkovi, tak áno. Musíme dokázať, že klame, alebo že mu drogy niekto podstrčil.“

„A nemôže to spraviť polícia?“

„Ten chlap sa stratil, zmizol zo zemského povrchu. Odsťahoval sa, zmenil číslo mobilného telefónu, jednoducho sa prepadol. A policajti ho nehľadajú. Sú presvedčení o Kennethovej vine, preto nerobia nič.“

Možno oprávnene.

„Nemôže sa Kenneth na prvostupňovom súde priznať a zaplatiť pokutu? Dnes to nie je až taký problém.“

Quentin na mňa pohŕdavo, priam nahnevane pozrel.

„Ako vidím, obrátiť sa na teba bola strata času. Očividne nechápeš situáciu.“

„Tak mi ju objasni.“

„Pokuta neprichádza do úvahy. Prípad posunuli na korunný súd. Ak Kennetha usvedčia, definitívne pôjde za mreže. Ale to ešte nie je najhoršie. Momentálne sa pripravuje na advokátske skúšky. Odsúdenie mu zničí kariéru. Väzenský trest by znamenal úplný koniec.“

„Nemáš niekoho na polícii, kto by inicioval otvorenie prípadu?“

„Pre boha živého, myslíš, že som sa nepokúšal? Ale väčšinou sa venujem obhajobám, polícia ma nemá veľmi v láske. Navyše dostal som varovanie z prokuratúry, aby som nestrkal nos, kam netreba.“ S úžasom som skúmal, či v jeho očiach naozaj vidím slzy. „Katastrofa,“ povedal zúfalo. „Toto ma definitívne pripraví o možnosť stať sa sudcom, a to už nehovorím o odvolacom súde alebo nejakom vyššom.“

Ach, pomyslel som si. A sme pri podstate veci.

„Vieš si predstaviť, čo by sa písalo v novinách? Súdu s drogovým dílerom predsedal sudca Calderfield, ktorého syn sedí za mrežami za kupčenie s omamnými látkami. Zgustli by si na mne.“

„Vie o tom všetkom Faye?“ spýtal som sa.

„Nie, chvalabohu. Kennethovi sa zatiaľ podarilo všetko ututlať. Dúfal, že situácia sa vyrieši, že nedôjde k obžalobe. No minulý týždeň na predbežnom vypočutí odznelo, že vďaka výpovedi toho prekliateho svedka existuje dostatok podkladov na začatie procesu. Termín vytýčili na jún.“

Quentina sa zmocňovalo zúfalstvo. Bolo mu jasné, že jeho raketový vzostup sa pribrzdil a synátor sa už nedostane ani len na obežnú dráhu.

„A čo odo mňa vlastne potrebuješ?“ spýtal som sa.

Pozrel na mňa.

„Nájdi toho gaunera, ktorý vypovedal na polícii, a dokáž, že klame.“

„Čo ak neklame?“

„Tak ho podplať. Ponúkni mu pár stotisíc, aby svedectvo stiahol.“

Ľahké ako facka.

Quentin sa pobral domov sám a ja som si objednal ďalšie kapučíno.

„Nebolo by dobré, keby sme prišli spolu,“ vysvetľoval mi predtým úplne zbytočne.

Zavolal som Lydii.

„Práve som na odchode,“ povedala.

„Teda ťa počkám. Som v kaviarni na Brewers Lane, to je tá skratka, ktorou chodievame od Faye na stanicu.“

„Viem.“

„Tak zatiaľ.“

Kávu som nechal chladnúť a odskočil som si na roh kúpiť Racing Post. Väčšinou ho čítam v tablete, ale ten som si neprezieravo nechal doma.

V Británii sa s výnimkou niekoľkých dní v roku bežia dostihy každý deň aspoň na dvoch miestach. Napríklad na druhý sviatok vianočný sa ich len v samom Anglicku mohlo konať aj desať.

Noviny sa väčšinou venovali udalostiam predchádzajúcich štyroch dní, na titulnej stránke svietila fotografia Elektróna, ako si preskokom poslednej prekážky beží po víťazstvo – Zlatý pohár. Vnútri boli ďalšie obrázky, na jednom z nich rozdával po víťazstve úsmevy Duncan Johnson s manželkou. Počiatočný kurz na koňa bol šesť ku jednej s výhľadom na možnosť budúcoročného hetriku.

Ktovie, či jeho svedkom bude súčasná pani Johnsonová...

Kým som čakal, prečítal som si dostihové spravodajstvo aj bulvárne stĺpčeky. K mojim základným povinnostiam patrilo sledovať, čo sa deje na závodiskách aj okolo nich.

O desiatej dorazila Lydia a spolu sme sa vybrali k majestátnej poschodovej vile v georgiánskom štýle s výhľadom na park Richmond Green. Quentin bol renomovaný advokát a nemal núdzu o peniaze.

„Nezdržme sa dlho,“ navrhovala Lydia, keď sme kráčali cestičkou k vchodovým dverám. „Aby sme ju neunavili.“

„Súhlasím. Polhodinka bude stačiť.“

Otvorila nám Faye. Vôbec nevyzerala ako žena, ktorá bojuje so smrteľnou chorobou. Bola bodrá a veselá, hnedé vlasy mala bezchybne upravené, na sebe elegantné tmavomodré šaty s bielym opaskom a biele topánky.

„Vitajte, moji zlatí!“ zvolala a otvorila náručie. „Poďte ďalej. Quentin spomínal, že možno prídete.“

Oboch nás vyobjímala a vybozkávala, potom nás cez halu previedla do priestrannej kuchyne.

„Kávu?“ spýtala sa. „Alebo niečo ostrejšie?“

Bolo desať hodín desať minút.

„Kávu, prosím,“ požiadala Lydia a ja som prikývol. „Ďakujem.“

Sledovali sme, ako Faye obsluhuje moderný chrómový kávovar. Vyčarila tri pariace sa šálky s napeneným mliekom navrchu.

„Nemám rada instantnú,“ povedala. „Niet nad pravú mokka.“

Sedeli sme pri barovom pulte, chlipkali nápoj a vyhýbali sa téme, ktorá nás všetkých prenasledovala.

„Ako sa cítiš?“ odvážila sa napokon Lydia.

„Fajn,“ odvetila Faye. „Zvláštne, väčšinu času mi vôbec nič nie je. Ani sa mi nezdá, že som chorá, ale tí prekliati doktori tvrdia opak. No neteším sa na pondelok, verte mi.“

„Veríme,“ povedal som úplne zbytočne. „Do ktorej nemocnice ideš?“

„Royal Marsden.“

„Ako dlho tam budeš?“

„Dva, tri, štyri dni, možno dokonca päť. Uvidí sa.“

„Podľa čoho?“

„To závisí od chirurga.“

„Čo presne ti budú robiť?“ spýtala sa Lydia.

„Niečo mi vyoperujú,“ silene sa usmiala. „Možno aspoň schudnem.“

Nikto sa nezasmial.

„Pri troche šťastia,“ pokračovala, „mi odstránia žlčník. Ak sa rakovina už nerozšírila. V tom prípade by museli zobrať aj čosi viac. Nechce sa mi na to myslieť.“ Zhlboka si vzdychla. „Ale neviem sa sústrediť na nič iné.“

„Prečo ťa neoperovali minulý týždeň, keď určili diagnózu?“ zaujímalo ma.

„Čakalo sa na správneho operatéra. Bol na akejsi konferencii v Spojených štátoch. Podľa všetkého sa vráti v nedeľu, a tak v pondelok je prvý možný termín. Odporučili mi vyčkať na špičkového chirurga, tak som poslúchla. Dúfam, že som sa rozhodla správne.“

Faye sa prestala ovládať. Plecia jej klesli, zdalo sa, že sa už-už rozplače.

„Prepáčte,“ ospravedlňovala sa úplne zbytočne.

Lydia vstala a objala ju. Vtedy sa Faye rozvzlykala.

Cítil som sa bezmocný a bezradný.

Sestra bola vždy mojou oporou. Utierala mi slzy, keď naša milovaná mama „odišla do nebíčka“, ako vravieval otec.

Hrozne som nechcel, aby sa za ňou pobrala aj Faye. Ešte nie, najradšej nikdy, ale môžem niečo v tejto veci robiť? Nič. Len sa modliť, aby ju lekári zachránili.

Objal som ich obidve.

„Čo sa deje?“ zahrmel Quentin, keď vošiel do kuchyne. „Skupinové objatie?“

Čaro chvíle pominulo. Faye sa odtiahla, utrela si oči papierovou vreckovkou, pričom si rozmazala mejkap.

„Bože, katastrofa,“ povedala a pokúsila sa zasmiať. „Idem sa upraviť.“

„Pôjdem s tebou,“ ponúkla sa Lydia a obe sa pobrali hore.

„Chúďa,“ vzdychol som si pred Quentinom.

„Dostane sa z toho,“ vyhlásil s určitosťou. „Je húževnatá.“

Nebol som si istý, či je o tom úprimne presvedčený, alebo sa iba statočne tvári. Nechcelo sa mi veriť, že by si neuvedomoval riziká. V každom prípade by mohol byť k manželke ohľaduplnejší, no Quentin je Quentin.

„Potrebuješ niečo, aby si mohol začať pátrať?“ spýtal sa.

„Napríklad meno toho takzvaného priateľa.“

„Nejaký Daniel,“ povedal. „Cudzie priezvisko. Je v obžalovacom spise, v pondelok ti ho zistím.“

„Rád by som videl celý spis.“

„Pokúsim sa, ale naozaj by som sa nemal vo veci angažovať.“

„Nemusíš, stačí, ak mi povieš, za kým mám ísť.“

„Najlepšie za Kennethovou advokátkou.“ Vyznelo to tak, akoby mierne opovrhoval ženami právničkami. „Niekde mám jej vizitku, pred odchodom ti ju dám.“

„Kde je Kenneth?“

„Väčšinou sedí doma a ľutuje sa. Prerušili mu stáž až do vyriešenia prípadu.“

„Prečo toho strateného nešťastníka nehľadá sám?“

„Podmienka kaucie znela, že sa nesmie kontaktovať so svedkami obžaloby.“

„Svedkami?“ Zbystril som pozornosť. „Kto sú ďalší?“

„Väčšinou policajti. Zatýkajúci dôstojníci, technici a tak. A pracovníci drogového laboratória.“

„A ja sa s tým priateľom podľa zákona smiem kontaktovať?“

„Asi nie.“

„Aké môžu byť následky?“ zaujímalo ma.

„Ak ho nájdeš a on sa bude sťažovať, Kennethova kaucia pravdepodobne prepadne. Postupuj opatrne. Je tu aj možnosť, hoci len teoretická, že by ťa mohli zatknúť za marenie výkonu spravodlivosti.“

„Konkrétne za čo?“

„Ak by si ho napríklad podplácal, alebo by si ho vyhrážkami nútil zmeniť výpoveď.“

Možno bude treba oboje.

Faye s Lydiou sa vrátili.

Quentin pozrel na hodinky. „O päť minút mám konferenčný hovor s klientom,“ oznámil nám. „Počkajte ma.“ Bol to skôr rozkaz ako žiadosť.

„Nezdržíme sa dlho,“ povedal som opatrne.

„Dúfam, že ostanete na obed,“ nádejala sa Faye. „Chladnička je plná jedla, ktoré treba do pondelka zjesť. Quentin sa bude celý týždeň stravovať v klube.“

Pozrel som na Lydiu.

„S radosťou,“ povedala. „Pomôžem ti.“

Odišli sme až hodnú chvíľu po druhej. Faye už bola zjavne ustatá a my tiež. Vyčerpalo nás úporné úsilie, aby sme ju neunavili.

„Prepáčte,“ ospravedlňovala sa opäť úplne zbytočne, keď sme sa lúčili na prahu. „Nezmorila ma rakovina ani liečba. Len v poslednom čase akosi zle spávam.“

„Faye, zlatko,“ oslovil som ju, „nemusíš sa ospravedlňovať. Nemali sme ostať tak dlho.“

Mocne ma objala a pritom mi zašepkala do ucha: „Počuj, Jeff, požiadaj ju už konečne o ruku. Rada by som sa dožila bračekovej svadby.“

Odtiahla sa a usmiala sa na mňa.

Dohája, pomyslel som si. Ešte to mi chýbalo!

Table of Contents

Titulná strana

Tiráž

1 | KAPITOLA

2 | KAPITOLA

3 | KAPITOLA