Tomáš Gulanda

Len precitnúť

Ukážka z elektronickej knihy

2015

Autorské práva

EKNIHU napísal © Tomáš Gulanda, MMXV; Obálka a ilustrácie: © Dominika Uličná, MMXV; Vydavateľ elektronickej knihy: © Druska Books; EKNIHU zostavil: Tibor Repček.

Všetky práva vyhradené. Nijaká časť tejto knihy nesmie byť reprodukovaná, uchovávaná v rešeršných systémoch alebo prenášaná akýmkoľvek spôsobom vrátane elektronického, mechanického, fotografického či iného záznamu bez predchádzajúceho písomného súhlasu autora, respektíve vydavateľa.

ISBN: 978-80-8171-030-8

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2015

Poďakovanie

Makám na tom.

Verím tomu.

Pôjde to.

Chce to čas, kým sa zamiluješ

do rieky.

Chce to čas, kým sa odmiluješ od vlastného strachu

a staneš sa riekou.

T. Gulanda

Venované všetkým rybám,

ktoré som stretol,

ktoré stretnem,

a vďaka ktorým to všetko pochopím znova.

Ďakujem, že ste,

a že zdieľame spoločný rybník.

Blub.

A tri bodky...

Blázon je moje druhé meno

Vraj klesnem.

A vypijem to víno do dna.

Do dňa vykysnuté z melanchólie.

Vraj ma to dostane

a prepadnem sa do priepasti agónie.

Myslia si, že na to prídem

a budem mať chuť skočiť.

No ja nebudem bdieť cez noc,

môj spánok bude oprávnene pokojný.

Ale skočím aj tak!

Aj tak ma zožerú zaživa,

už len preto, že viem do snehu

vyštať svoje meno.

Napriek osudu

zmením jeho riešenie. To si píš!

Stretnem sa so satirou

a ogrcám predstavami jej pripravenú reč.

Rozbijem výklad predsudkov

a z jeho črepín

zlepím mozaiku pocitov.

Nazvem ju abstraktná.

Bude mi to potom jedno,

no dnes ti prajem dobrú chuť,

poriadne sa najedz.

Ja sa idem zatiaľ

podpísať na múr neistoty.

Časť prvá - Cez výkrik

1. Zima prebúdza ľudí, no niektorí spia aj celý život!

Bol piatok večer. Sedeli sme v bare, kde sme sa ako vrany schádzali veľmi často. Prišiel plný stôl, ale pre pätnástich ľudí je to mizerne málo. Dýchal som namiesto vzduchu cigaretový dym, ktorý produkovali fabriky pľúc mojich kamarátov. Ani náznak kyslíka, ako by sa celá planéta stala iba jedovatým oblakom a v tom všetkom som musel živoriť na kyslíkový dlh.

Neviem prečo človek vôbec začne fajčiť a nedokáže prestať, veď je to len o tom, či sa má rád. Tá bezduchá myšlienka, že fajčiarom to chutí sa mi zdala nezmyselná. Veď kto sa rád oblizuje s popolníkom naloženým po okraj popolom? Je mi to v podstate jedno, keď si človek chce kaziť zdravie, nech sa páči. Ale ja som potreboval čerstvý vzduch a to okamžite.

- Ideš sa so mnou prejsť von? – šepol som do ucha samičke vedľa mňa. Volala sa Lóra.

- Jasné už to tu nezvládam. Poďme.- odvetila láska k zdraviu cez Lórin hlas.

- Ryby, harpije, hovädá a homosexuáli odchádzame preč. - zahlásil vo mne rebel.

Všetci sa usmiali, ale neodpovedali nič, lebo asi takto znela normálna konverzácia v našej partii.

- Dano, A ešte sa vrátite? – spýtal sa Marek. Ryšavý chalan, nechal si narásť briadku, ale ako sme všetci vedeli ryšavý ľudia nemajú dušu!

- No ak sa presťahujete niekde na planétu, kde sa vyskytuje vzduch, možno aj hej. – vyšlo zo mňa.

- Tak maximálne domov, za chvíľu nám odchádza bus. - odvetil.

- Čo už, tak sa tu teda majte. - lúčili sme sa a odchádzali spolu s Lórou preč.

Keď som za sebou zatvoril dvere od baru zobudila ma zima. Dostala sa mi pod bundu a vysúložila si zimomriavky na celom tele. S Lórou sme sa išli prejsť večerným mestom. Uličkami Mikuláša, ktorý osvetľovali lampy, aby svietili slepým a nevidiacim pod nohy, nech náhodou nezbadajú, aká nádhera je v tej temnej tme a koľko krásnych hviezd nad nimi svieti.

Asi pol hodinu sme sa prechádzali a rezali vzduch svojím telom až sa čas zastavil a Zem odklonila od svojej osi, keď sme ho stretli.

Človeka, čo už nedokázal kráčať. Topil sa v prázdnych fľašiach od zúfalstva, topil sa v sebe. Padol na kolená a nerozumel svetu, kam vyhnal skutočných ľudí, keď ho tu teraz rozleptáva bolesť rovno na chodník bez nejakých výčitiek. A tí akože ľudia, ktorých svet nevyhnal, okolo neho len tak prefrčia a pomyslia si – ďalší opilec, čo sa tu váľa, či ho svedomie nezožiera, že sa takto vedome vraždí. Nestarali sa a pokračovali ďalej. Vlastne ich zaujímal len ich životný príbeh a ten živili, kŕmili a nechali, nech sa vyvíja a na ostatných z výšky kašlali.

- Potrebujete pomôcť? – vystrelil som otázku namierenú rovno na muža, čo sa nedokázal ani sám postaviť.

Mohol mať okolo päťdesiatky, vlasy mal sivasté a bol veľmi biedne oblečený na takú kosu, čo pohlcovala všetko teplo okolia. Až ma za neho zamrazilo. Roztriasla sa mu brada a z očí sa valili rieky sĺz. Pohybom ruky si utrel krv pod nosom. Prišli sme s Lórou ku nemu a dvíhali to bezvládne telo, tú prázdnu schránku zo zeme a šikovali na najbližšiu lavičku, nech sa posadí.

- Prečo? Prečo? Kurva prečo je život taký nespravodlivý? – valilo sa z neho, ale lavína emócií ešte len prichádzala a ničila všetko, čo jej stálo v ceste.

- Prepáčte mi prosím Vás, vy ste taký super ľudia, vlastné deti sa ma nespýtajú, či mám na rožok. – smútil, bolesť z neho kričala na stovky metrov a chcela sa predrať von.

Vypúšťal ju spolu so slovami. Prisadli sme si k nemu a len počúvali. Stali sme sa ušami celého sveta, prímačmi toho uboleného srdca.

- Žena mi bola neverná s tým chujom, kým som chodil na týždňovky, drel som, hrdlačil pre ňu a ona sa ma ani nespýtala, ako sa mám. Odvďačila sa mi takto. Chápeš ma? – pozrel mi rovno do očí.

- Dvadsať rokov manželstva spláchla do záchoda, dve deti, a ona ma vyhodí z vlastného bytu, - triasol sa mu hlas.

- Mám byt a som bezdomovec, vymenila zámky na dverách.

- Prečo sa s ňou neporozprávaš? – spýtal som sa a prerušil monológ trpiaceho človeka.

- Som hrdý, ani mi nič nepovedala, iba čo som si raz zobral jej mobil a prečítal pár SMS-iek vraj: Dnes u teba zlatko, teším sa na teba. Ľúbim ťa.

- Nebudem sa jej doprosovať!- pľul hnev zo seba von.

Hádali sa. On pil a ona tiež. Nedokázali si povedať nič. Chovali v sebe chudobu. Keď komunikácia medzi ľuďmi zlyhá, je koniec. Odstrihnú sa posledné vlasy zmierenia a zhnijú vnútri človeka. Ťažoba sa mu kopila v žilách a hrdlo upchalo klbko udalostí, čo sa nedali len tak ľahko prehltnúť. Kde nie je ľudí, ktorý sa porozprávajú a dohodnú, tam je nenávisť, konflikt, vojny a smrť. Boli sme tam s ním v tej ubiedenej smole asi dve hodiny. Ale vec, čo ma zaskočila, náhle vyšla z úst neznámeho veľmi rýchlo .

- Naposledy som bol šťastný štyri roky dozadu, - povedal presne bez rozmýšľania.

Je neskutočné, že niekto taký existuje. A človek pozri, nechýba ti nič, zdravé ruky, nohy, telo, máš viac ako ktorákoľvek africká krajina dokopy a predsa nespokojnosť žije, si nešťastný bez peňazí aj s nimi, zronený na kolenách. Ale keďže sme tam už boli pridlho všimol som si, že Lóre už zima začala zaliezať aj pod kožu. Triasla sa, a tak som to musel skončiť. Čas sa znova spustil a Zem sa vrátila do pôvodnej polohy. Aj keď nič nežiadal dal som mu všetky peniaze, čo som pri sebe mal. Aj tak to bolo málo, nevyrovnalo sa to času a pozornosti, čo sme mu darovali.

- Ako sa Vám odvďačím? Ako sa vlastne voláte? Stretneme sa ešte? – tlačil cez slzy znovu nájdenú vieru v ľudí.

- Nijako. Prosím neprepi to. Teraz už vieš, že existujeme a my vieme, že ty tiež. Skús sa porozprávať s manželkou. Iba buď vo svojom živote šťastný! - Potľapkal som ho po pleci a podal mu ruku.

Odišli sme spoločne s Lórou cez studený svet domov. Neprešli sme ani desať metrov a už na neho volali dvaja chlapi, čo celý ten čas stáli opodiaľ. Najskôr jeho pofiderní spolutrpitelia.

- Milan poď sem, musíme sa porozprávať. – A ten úbožiak šiel bez rozmýšľania k nim a zabudol v sekunde na všetko, o čom sme sa celý ten čas rozprávali.

Je to smutné, človek možno aj chce urobiť prvý krok, spraviť zmenu, ale ak nie je dostatočne silný, stačí malý náznak neúspechu, falošní priatelia alebo hory zúfalstva a už sa to s ním ťahá celý život. Zapletá sa do vlastnej siete, ktorú si sám vytvára svojimi myšlienkami. A nakoniec si nasadí slučku okolo krku a skočí do voľného priestoru, a myslí si, že takto chutí voľnosť, že drogy, alkohol a negatívne stavy duše sú východiskom z lepkavého trápenia.

Lenže pravda má veľa podôb a ľudia radi lipnú na tej jedinej, svojej. Aj keď bola zima, niektorí dokonca ostali spať. Spia celý život a ani si to neuvedomia.

2. Miesto rannej rozcvičky strčím ti ho …

Tam, kde sa rozchádzajú tvoje nekončiace nohy a splývajú naše otvorené duše.

Keď som ráno otvoril oči, prebudil som sa do presvetlenej izby s dvoma hrejúcimi sa telami. Slnko mi hovorilo, že sa dnes budem len usmievať, pretože nie je lepší spôsob ako začať nový deň chutným sexom s ľúbeným partnerom. Pritiahol som sa bližšie. Najprv som len tak dlaňami prešiel po oddýchnutých holých stehnách a nahmatal okraj čipkovaných nohavičiek. Zišiel som nižšie a pohladil pevný zadok. Zrazu sa vedľa mňa prebudila nažhavená levica a zapriadla dychom na súhlas, že chuť prirodzenosti si nedá len tak odťať spoločenskými normami.

Spoločnosť cíti, že sa musí niečím chrániť, a tak si odopiera najkrajšie slasti života a vymýšľa prekážky, alebo ich v lepšom prípade odkladá na zajtra. Radšej sa riadi zákonmi, ktoré si vymysleli ešte naši predkovia niekedy v stredoveku. Vraj sa za pôžitky platí peklom, ale ja som to peklo videl horieť v ich vyhorených bukviciach, tleli tam celé sady zapretých radostí. Klamali sami seba, tým, že si niečo nahovárali. Ale takto to niektorí nemohli vidieť. Niektorí na to neboli pripravení, a tak som si ten pekelný raj užíval až do konca sveta. Teda až, kým som sa nespravil.

- Dobré ránko zlatko, čo si sa taká spotená zobudila? – spýtal sa čertík vo mne.

- Ale snívalo sa mi, že sa spolu milujeme, až sa to aj v skutočnosti dialo. – s úsmevom odvetila Lóra. - Dobré ráno aj tebe.

- Vidíš stačí si to dokonale predstaviť, pomôcť vízii a stane sa. – pustil som vetu z ohrádky na lúku.

Tak sa naše nahé telá ešte chvíľu len tak opierali o spoločnú radosť zo života, ktorú spolu vytvorili. Nadvihol som sa a posadil na okraj postele. Otočil som sa za tou nádhernou scenériou za mnou, ktorú nám môžu závidieť aj za hranicami. Ležala tam krásna, usmiata, štíhla, ale hlavne uspokojená Slovenka, ktorej patrilo moje vnútro. Prehodila sa na bruško a odhalila pevný zadoček. Nepremýšľal som ani na chvíľu a uštedril mu dotyk rýchloprúdiacej dlane, ktorá svišťala vzduchom.

- Aúúúúú, tak to si odskáčeš! – rozohnila sa.

- Hehehehehe – vyškeril som sa.

Krása. Moja dlaň sa celá odtlačila, síce v červenom vydaní, ale za to na celú polku a o to krajší pocit z nej vyžaroval. Rýchlo som s úsmevom na tvári utiekol.

Spoločne sme sa naraňajkovali, obliekli a išli sa prejsť do slnkom zaliateho priestoru. Príroda a prostredie bolo rovnaké, a predsa sa dnes ukázali všetky nádhery, čo sa včera ukrývali v tmavom závese temnoty. Prechádzali sme ruka v ruke okolo obchodného centra, pozdĺž lavičiek a v tom som si spomenul na večernú seansu.

- Uvedomuješ si, že sme pre neho vlastne anjeli, aj keď bude možno naďalej pokračovať cestou za záhubou?

- Jéj, ja som anjel. To je super. - vyšlo z úst Lóre.

- No ty si nádherný anjelik.

- Tak ostatné je na ňom, či prijme alebo zmení svoj osud. Nik iný to neovplyvní, ani my anjeli. – povedala.

- To áno, je to na ňom. Rozhodnutie má v rukách, ktovie ako s ním naloží.

Pomaly sme sa dostávali ku Váhu, a kráčali po jeho brehu. Tu si chodím načerpať novú energiu a upokojiť svoje vnútro. Ľudia potrebujú prírodu, a pritom sú k nej takí ľahostajní. Môj pohľad smútil, priam plakal za prírodu, keď zočil koľko odpadkov sú tí istí ľudia, čo so mnou zdieľajú tento nádherný svet, schopní vyhodiť priamo do jej lona. Nevážia si čo majú ani len na stotinu sekundy. Čochvíľa sa budú brodiť špinou a bordelom, keď sa pôjdu prejsť na najbližší kopček.

- Musíme to tu prísť pozbierať a upratať. – navrhol som Lóre.

- No to teda, spravíme si zasa menšiu akciu proti odpadkom. Pozbierame to a aspoň sa nadýchame čerstvého vzduchu. Pridaj trošku do kroku, lebo o chvíľu mi odchádza autobus. – odvetila.

- A zavoláme aj ostaných a spravíme si deň Zeme aj v bežný deň, poďme.

Každý jeden deň, by sme mali oslavovať. Vážiť si prírodu, seba a aj ostatných. Byť vďačný za to, že sme sa prebudili do našej postele z toho hypergalaktického priestoru, čo nás v noci uspal.

Neviem, kde sa stratili takéto vlohy, ale mohli by sme si ich občas pripomenúť. Spomenúť si. Byť vlkmi, pánmi situácie, večnými víťazmi a nie iba dobrými rozprávačmi. Keby sme aspoň jednou brvou tela naozaj chceli zmeniť okolie, tak to aj spravíme. Lenže mi sme zleniveli! Čo bola včera samozrejmosť, je dnes len prázdna fráza. Áaaaach, kam sme vyhodili naše dobré srdcia? Už viem, videl som ich, váľali sa na brehu rieky. – išlo mi hlavou.

A tak sme sa ocitli opäť v meste. Lóre prišiel autobus, keď sme doplávali na poslednú stanicu s názvom : Rozpletanie duší. Posledný bozk na rozlúčku a už len krátke zamávanie na cestu poza sklo železného draka. Odletel smerom na východ aj s ňou, mojou princeznou. Zrazu ma vyplo, lebo som si spomenul na ranné osvieženie.

- Hmmm, dal by som si ešte repete. – zabzučalo mi v hlave.

Kráčal som, ale rozum ostal na zastávke, vyhodil som ho tam. Kričal po mne, vyhrážal sa mi, že už sa so mnou nebude baviť, ale to už sa moja postava vzďaľovala. Až zmizla v diaľke. Volal mi na moje číslo, ale po pípnutí len zaznelo:

Volaný účastník je momentálne nedostupný!

3. Raduj sa, kým sa deň neskončí.

Kráčal som od zastávky spolu so slnkom v srdci. Okoloidúci to cítili a vždy sa zhlboka nadýchli tej pozitívnej energie. Prechádzal som námestím a oproti mne išlo jedno dievča. Hlavu malo sklonenú do hnedých rozpustených vlasov. Zelenú stužku pripnutú na hrudi. Bola oblečená do fádnych sivých farieb, ale kabátik na tele sa červenal. Už v diaľke som ju zbadal. Bola ako maják, a tak som vystrúhal na mojom fejse ten najúprimnejší úsmev, akým osvetľujem okolité duše. Prechádzala okolo, zdvihla hlavu, lebo periférne uvidela blížiacu sa opicu, ktorej tiekla pomedzi zuby neidentifikovateľná pena.

Naše pohľady sa stretli a duše zrkadlili úsmev. Celý som sa zasekol v jej očiach. Dokonca sa na mikrosekundu z okolia sto kilometrov vytratilo zlo, najskôr sa asi stratilo v inej dimenzii. Vnútra sa pokojne otvorili rozhovoru cez okná do duší:

- Nazdar zlatko, vidím, že v tebe pulzuje energia. Si svieža ako dnešný deň. – nadviazalo moje vnútro.

- Ďakujem za kompliment fešák. Tiež by si stál za ochutnávku. Byť tak celé storočie napustená do teba. – nadhodila modro očka.

- Môžeme si dať čajík niekedy v budúcom živote. Chápeš, žiadna tvrdá jebačka, len čistá diskusia.

- Okej, to znie chutne. Na tomto mieste o tisíc rokov, čo povieš?

- Platí, naladíme si spoločné vibrácie a oslávime spojenie energií. – navrhol už suverén v saku.

- Pomaly už musím ísť. Moja pani pokračuje inde. Spomeň si na mňa, páááá.

- Pritiahneme sa neboj. Vidíme sa neskôr. Lúčim sa kráska, čááuuu.

Pohľady sa oddelili. Obidva prijali úprimný úsmev toho druhého. Na líci sa tomu dievčaťu objavili jamky, v ktorých som sa stratil niekde na pol ceste do nirvány. Prešla celým mojím telom a zanechala po sebe čerstvú stopu radosti. Zapálil som si v duchu prskavku na znak víťazov a takto omámený sa prešiel polkou Mikuláša.

Keď moje oči zočili divé kačky plávajúce na vlnách Váhu, povedali si, že ich musím prísť nakŕmiť, a to okamžite! Už som to mal v pláne viackrát, ale čo nespraví človek hneď, to hltá jeho pozornosť a energiu až dovtedy, kým to neurobí. Tu a teraz, to bol rozkaz priamo z vesmíru, čo mi prišiel e-mailom rovno do mojej láskou nafetovanej hlavy. A tak som sa vidal do Kauflandu kúpiť pár rožkov pre tie vyhladované krky.

Pretože človek myslí v prvom rade na seba a svoj žalúdok. Ostatné je tabu. Akoby sme boli niekedy počarovaní vlastným egom. Pre dobrotu už proste nie je miesto. Väčšina kradne, plní si vrecká, a hlavne tí, čo majú k mastným hrncom najbližšie. Taký ľudia si už v tejto dobe nedokážu ani utrieť tú masť z pier, keď vytŕčajú svoju tvár na billboardoch ešte pred voľbami. Nevravím, že všetkým ide iba o peniaze a moc, ale je veľa rybičiek v akváriu, ktoré nikto nenakŕmi. Nik si ich zrazu ani nevšimne. Proste sa na ne zabudne hneď, ako sa dotyčná osoba dostane na schodík vyššie postavených. – prefúkla mi myseľ mozog.

Keď už som v obchode hľadal rožky, uvedomil som si, že spojenie „ľudia pre ľudí“, už nehrá skoro žiadnu úlohu. Skôr sa nahradilo vetou „ľudia nad ľuďmi proti človeku.“ Lebo obyčajný človek je v tomto štáte najviac zdieraná ovečka. A keď chce byť navyše poctivý, otrhajú ho ako kuru, a o to viac mu naložia na chrbát.

Chcú nás zdržať v obchode, čo najdlhšie. Púšťajú nám hudbu, nech sa podvedome cítime fajn. Raz ročne pre istotu prehodia tovar tak, aby keď si človek zvykne na jeho usporiadanie, hľadal viac, a tým aj viac kupoval. Do úrovni očí nám dajú najdrahšie a najviac propagované veci, a aby toho nebolo málo, idú aj cez detský nárek pri pokladniach, ktorý si pýta v tom dlhom čakaní svoju žuvačku alebo cukrík. Všimol som si pár trikov, ale keď to človek naozaj prekukne, pochopí, že to takto funguje.

Dokonca som čítal, že na to už aj financujú výskumy. Chcú sa dostať do nášho podvedomia a zistiť, čo si pýta a žiada. Boli by najradšej, keby sme v tých obchodných centrách, čo nám dávajú „obrovský výber“ aj prespávali. Ale je tu jednoduché riešenie! Stačí si to uvedomiť a ísť s pevným rozhodnutím do boja. A keď nie aspoň rozhodnutím, tak s pevným sebavedomím.

A tak som schmatol desať rožkov, zaplatil a vrátil sa ku kačkám. Ale čo ma zarazilo, plávalo na vlnách: nevraživosť, súperenie, boj o život. Beriem na vedomie, že zvieratám sa žije ťažšie, ale keď si uvedomím, že za to z časti možno môžeme aj my, chcelo sa mi zvracať. Aj niekde v Rusku vraj zabili veveričky psa. Cítia to z nás? Kam sme to až došli? Neviem kde nastala chyba, ale mohli by sme sa občas zamyslieť, čo škodí nám a aj okoliu, a spraviť s tým rázny koniec! – debatovalo srdce za mňa.

Rozhádzal som im všetko to pečivo. A aspoň na chvíľu som mal možnosť dotknúť sa prírody pohľadom zblízka.

Viem, že niekedy stačí iba zmeniť uhol pohľadu a aj zlo sa môže javiť ako dobro. Záleží len od nás, ako sa postavíme k danej situácii. Rozhodnutie je v nás a na nás, a to si treba pripomínať čo najviac. – rozdrvil som blok v zmýšľaní a odkráčal domov.

Bolo už šero, kým som dokráčal do cieľa. Pred bytom som nahmatal vo vrecku kľúč. Vsunul ho do dverí, a ako som ich zabuchol, bytovkou sa ozval rachot a prebudil susedov, ktorí sa namiesto prírody, kŕmili polotovarmi a odpadom, čo púšťali v televízii. Keď som sa vyzúval, niektorý z nich vyšiel na chodbu a zareval:

-Ty fagan, ešte raz drbneš tými dvermi, tak si ma neželaj!

Pousmial som sa a pomyslel si, ako niekto môže takto mrhať svojou energiou. V duchu som mu poprial, nech sa mu v živote darí. Vošiel som do obývačky. Hodil sa unavený chrbtom na posteľ, a pri tom páde som si pripadal ako Ježiš, no mne to bolo jedno. Zavrel som oči a vypol obraz.

Prítomná chvíľa mi v tom zanôtila do uška:

- Ležíš so mnou na perách, do mňa padáš ako dážď, ...

Koniec ukážky

Table of Contents

Obálka

Titulná strana

Autorské práva

Poďakovanie

Blázon je moje druhé meno

Časť prvá - Cez výkrik

1. Zima prebúdza ľudí, no niektorí spia aj celý život!

2. Miesto rannej rozcvičky strčím ti ho …

3. Raduj sa, kým sa deň neskončí.

Časť druhá - Precitnutie

Časť tretia - Nastalo ticho, aj keď hovoríš

Časť štvrtá - Do neznáma za poznaním