(ukázka)

Copyright © 2015 by LISA BALLANTYNE

Translation © Pavel Dufek, 2014

Copyright © ALPRESS, s. r. o.

Všechna práva vyhrazena.

Žádnou část knihy není dovoleno užít

nebo jakýmkoli způsobem reprodukovat bez písemného

souhlasu držitele práv, s výjimkou krátkých citací

nebo odkazů, které tvoří součást kritického hodnocení.

Všechny postavy a události v tomto díle – s výjimkou těch,

které jsou veřejnou záležitostí – jsou smyšlené a jakákoli podobnost

se skutečnými osobami, živými či mrtvými, je čistě náhodná.

Z anglického originálu REDEMPTION ROAD

vydání v nakladatelství Piatkus v roce 2015, Velká Británie

přeložil Pavel Dufek

Redakční úprava Drahomíra Smutná

Grafická úprava obálky Tomáš Řízek

Vydalo nakladatelství Alpress, s. r. o., Frýdek-Místek,

v edici Klokan, 2014

shop@alpress.cz

Vydání první

ISBN 978-80-7466-741-1

S vděčností děkuji veřejným institucím Creative Scotland (Tvůrčí Skotsko) a Scottish Book Trust (Skotský knižní trust) za podnětné stáže v rámci stipendia Roberta Louise Stevensona.

1. kapitola

Margaret Hollowayová

čtvrtek 5. prosince 2013

Margaret Hollowayová si omotala obličej šátkem a vyrazila na školní parkoviště. Sice ještě nebylo ani pět hodin, ale oblohu nad Londýnem zahalovaly zimní mraky. Proto se stmívalo o něco dřív a obezřetné pouliční lampy již vrhaly předčasné světlo na zledovatělé chodníky. Na zem se krouživým pohybem snášely sněhové vločky. Jedna přistála Margaret na řasách a donutila ji zamrkat. První sníh sezony jako vždycky vnesl do života ticho a utlumil všechny okolní zvuky. Jak kráčela do šera, na cestě zůstávaly jenom její stopy. Měla vděčný pocit samoty. Byla hodně rozpálená, takže studený venkovní vzduch uvítala.

Auto nechala na vzdáleném konci parkoviště a na tohle počasí neměla vhodnou obuv. Aspoň že si ráno vzala dlouhý hnědý prošívaný plášť. Z rádia totiž zaslechla, že má přijít nejhorší zima za posledních padesát let.

Do jejích šestatřicátých narozenin, které vždycky připadaly na školní prázdniny, zbývalo už jen pár týdnů, ale do konce pololetí toho ještě musela stihnout hodně. Tašku měla naditou podklady, které potřebovala pročíst na zítřejší poradu. V Byronově soukromé střední škole byla jedním ze dvou zástupců ředitele a v užším vedení jediná žena. Další byla až mezi čtyřmi Margaretinými asistenty. Na konci dne byla napjatá a vzrušená. Cítila se jako na trní. Hlavou jí probíhala spousta věcí, co měla před sebou.

Přidala do kroku. Šla rychleji než obvykle v takovém mrazivém počasí, protože měla zlost.

***

„Nedělej to,“ přemlouvala právě ředitele Malcolma Harrise.

„Je to hrubé porušení školního řádu,“ trval na svém. Seděl v křesle opřený zády a obě ruce zvedl vedle hlavy, jako by se vzdával. Košili měl v podpaží propocenou. „Chápu, jaký na něj máš názor. Vím, že spadá do tvého výzkumného úkolu, ale…“

„Ne že by… jde prostě o to, že by ho trvalé vyloučení ze školy mohlo zničit. Když už došel tak daleko…“

„Sama jednou přijdeš na to, že tě potopí.“

„Já ho neberu jako výzkumný úkol,“ bránila se, jako by přeslechla jeho poznámku. Dobře věděla, že je Stephen Hardy spolčený s nějakým pouličním gangem – vždyť ho znala lépe než většina ostatních učitelů. Do této školy nastoupila jako angličtinářka hned po skončení studia, ale brzy se zapojila do činnosti skupiny na podporu učení. Chtěla totiž pomáhat žákům, kteří se dostali na scestí. Skupina se často zabývala dětmi, o nichž bylo známo, že mají problémy s chováním, a proto musely opustit normální třídy. Margaret šokovalo, kolik dětí z jejích tříd ani neumělo číst a psát. Stephena učila od prvního ročníku, a když mu bylo třináct, zjistila, že stále neumí napsat svou adresu. Dva roky ho doučovala, než se mohl vrátit do normální třídy. A když pak složil závěrečnou zkoušku po absolvování povinné školní docházky, byla na něj hrdá.

„Nosil do školy nůž. Podle mého názoru to je jasné jako facka. Je mu bezmála sedmnáct let, a…“

„Mám pocit, jako bys ho odsuzoval. Přichází to v nejnevhodnější dobu. Čeká ho maturita a udělal slušný pokrok. Otřese to jeho sebedůvěrou.“

„Nože si ve škole nemůžeme dovolit.“

„Vždyť se jím neoháněl. Přišlo se na to náhodně v tělocvičně. Víš přece, že ho nosí kvůli sebeobraně…“

„Ne, to nevím. A beztak je to vedlejší. Není to tak dramatické, jak to děláš. Je běžné, že děcka v šestém járu vyletí…“

„Ale on přece nepropadá. Ty ho vyháníš. Po tom všem, co překonal. Sedm závěrečných zkoušek s dobrým prospěchem a podle jeho učitelů zvládl maturitní práci na výbornou. Tohle je jenom bezvýznamný úlet.“

Malcolm se pousmál a Margaret v sobě dusila vztek. „Bezvýznamný úlet – tak bych to tedy rozhodně nenazval.“

Zhluboka se nadechla a odpověděla velmi klidně: „Tohle rozhodnutí velice… nesmírně ovlivní jeho život. Právě teď má velikánskou šanci, a ty se ho o ni chystáš připravit. Jsou i jiné možnosti. Byla bych ráda, kdybys ustoupil a opravdu pečlivě to zvážil.“

„Jeden z nás bude muset ustoupit…“

„Já už jsem si svoje řekla. Nyní tě žádám, abys s rozhodnutím počkal a nechal si to rozležet v hlavě.“

Malcolm složil ruce do klína. Vzápětí je sepnul a zároveň zvedl palce a obočí. Vysvětlila si to jako souhlas.

„Děkuji,“ vypravila ze sebe a vklouzla do pláště.

„Jeď opatrně. Na silnicích je námraza.“

Usmála se na něj. Rty přitom měla pevně sevřené. Malcolm, vášnivý horolezec, byl na ředitele také mladý. Bylo mu něco málo přes čtyřicet, takže byl jen o sedm let starší než ona. Dalo by se říct, že byli jakž takž přátelé. Zřídka mívali neshody a právě on ji podporoval, když se vypracovávala do vedení školy.

„Ty také,“ řekla na odchodu.

Cestou k autu se k rozhovoru v duchu vracela. Uvažovala o Stephenovi, jeho násilnickém starším bratrovi a sbírce trofejí z plaveckých přeborů mezi základními školami. Dál přemýšlela o Malcolmovi a jeho narážce, že její stanovisko je osobní a emocionální.

Sněžení přešlo v chumelenici a vločky ji šlehaly do tváří. Dostala žízeň, pociťovala únavu a uvědomovala si, že má mokré vlasy. Zahlédla auto, z kapsy vytáhla klíč a stisknutím tlačítka otevřela dveře.

V okamžiku, kdy se světlo reflektorů odrazilo od čerstvého sněhu, uklouzla. Pod tíhou věcí, které nesla, nedokázala udržet rovnováhu a tvrdě dopadla na zem.

Když se zvedla, všimla si, že si odřela kůži na kolenou. Taška se jí vysypala a podklady na zítřejší poradu ve sněhu navlhly.

„Krucinál!“ zaklela, protože jak hledala ve sněhu mobilní telefon, odřela si o asfalt klouby na prstech.

V autě se na sebe podívala do zpětného zrcátka. Prohrábla si nakrátko sestřižené tmavé vlasy. Krátký účes začala nosit, už když jí bylo něco málo přes dvacet. Zvýrazňoval její velké oči a obličej ve tvaru kapky. Sníh jí navlhčil řasy a zničil oční linky, které lemovaly horní víčka. Palcem si linky ještě víc rozpatlala. Tvář jí osvětloval odraz světel ze školní budovy ve zpětném zrcátku. Vypadala bledě, skoro dětsky mladě a utahaně.

Otočila klíčem v zapalování, ale motor jenom zaskuhral.

„To si ze mě děláš legraci…“ řekla polohlasně. „No tak. Však to zvládneš.“

Počkala deset vteřin a pak znovu zkusila nastartovat. Pofoukala si odřené kotníky na prstech a dumala, co by asi tak dělala, kdyby se jí z toho zatraceného parkoviště nepodařilo vyhrabat.

Často jezdívala do práce metrem, jenomže zrovna dnes byla doprava narušena, a tak nechtěla riskovat, že přijde pozdě.

Udělala ještě jeden pokus. Motor zakňoural, zaškytal, ale naštěstí se rozběhl.

„Děkuju!“ zašeptala, šlápla na plynový pedál, rozsvítila reflektory a pustila rádio.

Připoutala se bezpečnostním pásem, zapnula topení, zhluboka vydechla, v mobilu si přečetla Benovu zprávu a teprve potom vyjela pomalu na ulici. Ve zprávě stálo: Potrebujeme mleko, ale nemusis se kvuli nemu honit.

Stěrače kmitaly naplno, ale v rozích čelního skla, kam nedosáhly, se hromadil sníh.

Odbočila vpravo na Willis Street a za mimoúrovňovou křižovatkou Green Man odbočila na první výjezd, kde směrové ukazatele hlásaly Cambridge a letiště Stansted. Za příznivé dopravní situace trvala jízda ze školy do Loughtonu jenom něco přes půl hodiny, avšak vzhledem k vánici a hustému provozu tentokrát počítala, že se domů dostane tak za čtyřicet minut, ne-li ještě později.

Pod neprůsvitnými punčochovými kalhotami ji štípala odřená kolena. Připomnělo jí to dětství. Lehce ťukla zátylkem o opěrku hlavy, jako by tím chtěla z hlavy vyhnat starosti.

Ben už jistě chystá večeři. Ale sotva ji Margaret dojí, bude načase odvézt Paulu do hereckého kroužku v místním kulturním středisku. Margaret tam bude popíjet slabou kávu z automatu a připravovat se na zítřejší poradu. Jestli se domů vrátí brzy, stihne ještě zarazit Benovo handrkování se sedmiletým synem Eliotem, který se pokaždé, jakmile nadejde čas jít spát, zdráhá odložit iPad.

Patřila k mladým rodičům – nebo alespoň podle dnešních měřítek. Za Bena se provdala ve dvaceti pěti. Když jí bylo dvacet šest, narodila se jí Paula a Eliot přišel na svět hned dva roky po ní. Ben byl novinářem na volné noze, pracoval z domova a Margaret na něj občas žárlila, že si dětí užije víc než ona. Často je po škole vítal doma právě on a většinu dní v týdnu vařil večeři a pomáhal jim s domácími úkoly.

Cestou domů se nikdy nemohla dočkat, až je všechny zase uvidí.

Doma na krbové římse stála černobílá fotografie, na níž dětem předčítá. To byly obě ještě malé. Tuhle fotku měla ze všech rodinných nejraději. Když je tehdy Ben fotil, neměli o tom tušení. Jednou rukou objímala Eliota, druhou Paulu, hlavy přitisknuté k sobě, plně zaujati pohádkou, a v popředí rozmazaná kniha. Dnes večer ne, protože musela pryč, ale většinu večerů se jim stále snažila něco číst.

Dala znamení o změně směru jízdy a zahnula na dálnici M11, těsně před nákladním vozem. Oba pruhy byly plné a ona se držela v tom pomalejším. Před ní jel džíp a od jeho zadních kol měla postříkané celé přední sklo. Kolona se pohybovala rychlostí kolem sta kilometrů za hodinu a vozovku pokrývala špinavá čvachtanice.

Kvůli zhoršené viditelnosti Margaret ještě zpomalila. Jediné, co jí reflektory umožňovaly vidět, byla metelice vířící v soustředných kružnicích. Ať se podívala do levého, nebo pravého rohu předního okna, vločky jako by byly vystřelovány přímo proti ní a na opačném konci se přeskupovaly a útočily z druhé strany. V rozích čelního skla se hromadil sníh a zaslepoval ji jako nějaké klapky na oči. Před sebou viděla červená koncová světla, ale jinak skoro nic, až na osvětlené vířící vločky.

Neměla tušení, co do ní narazilo, jenom poznala, že dostala prudkou ránu zezadu. Okamžitě proti ní vylétl a nafoukl se bezpečnostní vzduchový vak. Bez zaváhání šlápla na brzdu, ale stejně se neubránila střetu s džípem vpředu. Rámus doprovázející deformaci kovových dílů jí vyrazil dech. Před očima se jí zvedla kapota a rázem ji zahalila tma. Psychicky se připravovala na útrapy a bolest; zatajila dech a obě ruce sevřela v pěst.

Bolest se nedostavovala. Sotva otevřela oči, začala vnímat kvílení bezpečnostních zařízení a tlumený křik. A do toho všeho zvuky kapající a tekoucí kapaliny. Osahala si obličej a tělo, ale nepřišla na žádné zranění. Jenom cítila tupou bolest na prsou od airbagu. Zkusila otevřít dveře. Nešlo to, ani když se do nich silou opřela ramenem. Sáhla po kabelce, jenže se jí vysypala na podlahu. Auto bylo pokroucené a v té tmě neviděla, kam jí zapadl mobil. Natáhla se doprava a zkusila dveře na straně spolujezdce. Nárazem se poškodil mechanismus.

Z motorového prostoru zahlédla přes zkřivenou kapotu záblesk plamene, jako kdyby se tam něco vzňalo.

Sníh nepřestával padat a zaplňoval prostor mezi kapotou a čelním sklem. Měla pocit, jako by ji zasypávali v hrobě. Zbývající světlo sláblo. Otřela orosené boční okno, přitiskla tvář ke sklu a mžourala ven. Ve tmě zpozorovala hýbající se siluety. Kmitaly v mastných loužích, ozářených světlomety vozidel. Matně rozeznávala obrysy lidí. A mezi nimi plápolající žlutou barvu, což nasvědčovalo plamenům.

„Klid, nic se neděje,“ utěšovala se nahlas. Někdo ti přijde na pomoc. Nezbývalo jí než čekat. Posunula se na sedadle a šmátrala po mobilu otevřenou dlaní po podlaze. Nahmatala téměř všechno ostatní: lesk na rty, balíček tamponů, útržky vstupenek na koncert kanadské nezávislé rockové skupiny Arcade Fire a dva kartáče na vlasy.

Jak byla sehnutá, s hlavou u podlahy, náhle ucítila zápach benzinu. Slabounký, a přesto nepříjemný závan. Připomnělo jí to zážitek z dětství, když se u čerpací stanice vykláněla z okna automobilu. Usilovně se koukala ven skrz očištěný roh bočního okna. Místo zatravněného náspu podél svodidel byl vidět ohnivý pás.

Při pohledu na něj jí slábl dech. Najednou byl suchý a škrábal ji v krku.

Pokud se nemýlila a palivová nádrž v jejím autě se při kolizi prorazila a motor začal hořet, bylo pravděpodobné, že celé auto vybouchne.

Předtím chtěla mluvit s Benem, ale teď byla ráda, že telefon nemůže najít. Asi by se nedokázala ovládnout a jenom by ho vyděsila.

Ben. Už jen pomyšlení na něj jí vehnalo slzy do očí. Vzpomněla si, jak uprostřed noci čichala k vůni mezi jeho lopatkami nebo jak se díval tázavě, když s něčím, co řekla, nesouhlasil. A jak sedával v pracovně shrbený nad klávesnicí, když psal články. Nato pomyslela na Paulu. Ta už je jistě po večeři, nemůže se dočkat, až půjde do dramatického kroužku, a diví se, kde se maminka tak zdržela. Zapomenout nemohla ani na Eliota, jako vždycky zabraného do hry v iPadu. Nemá nejmenší tušení, v jakém nebezpečí se jeho máma ocitla, a třeba ji už nikdy neuvidí.

Rozhlížela se, jestli nenajde něco, čím by rozbila sklo. V přihrádce předních dveří jí padla do oka plastová škrabka na led. Napřáhla se a vší silou udeřila do okna. Výsledkem byla jen prasklina na skle.

Ve vzduchu cítila benzin a vlastní pot – projev strachu. Autoalarmy utichly, zato je vystřídalo protivné houkání klaksonů. Došlo jí, že se muselo srazit mnohem víc vozidel. Houkačky se rozezněly ve vozech, kde řidičovo tělo padlo na volant. Koutkem okna zahlédla plápolající plameny.

„To ne!“ vyjekla a mlátila pěstmi, hlavou a ramenem do okna. „Ne!“ Pochopila, že sníh tvoří izolační vrstvu, takže ji nikdo neuslyší.

Přece takhle neskončí! Tolik toho nedokončila. Ještě toho chtěla moc poznat, pochopit a udělat.

Náhle se u dveří zjevil nějaký člověk. Napadlo ji, že to je hasič. Viděla jenom tmavou postavu. Vzal za kliku dveří, ale nehnul s nimi. Zabral ze všech sil – nic.

„Děkuji,“ zřetelně artikulovala přes sklo. Po tvářích jí stékaly teplé slzy. „Děkuji.“

Dveře se ani nepohnuly. Muž něco zvedl ze silnice – kus nějakého kovu – a začal tím třískat do okna.

„Zakryjte si obličej,“ zaslechla přes sklo.

Udělala, co jí poradil: dala si před tvář ruku. Přitom ho však nepřestávala pozorovat. Čekala na šanci.

Muž se snažil vklínit kovový předmět do mechanismu dveří. Nešlo to, tak se vrátil k prasklému oknu.

„Nemůžu to otevřít,“ vysvětlil.

Zadívala se skrz jednu z větších prasklin. Měl na sobě tmavou bundu. Hasič to tedy nebyl.

„Je mi líto,“ omlouval se silnějším hlasem. „Nejde to. Nemáme moc času.“

Kousla se do rtu a znovu položila dlaň na prasklou okenní tabulku. „Nedá se nic dělat,“ odpověděla hlasitě, aby ji slyšel. „Děkuji, že jste to alespoň zkusil. Běžte. Nic se neděje.“

Muž položil dlaň na opačnou stranu skla a Margaret by přísahala, že cítí její teplo. Když dlaň odtáhl, svěsila hlavu a dala se do pláče. Připadala si jako bezradné opuštěné dítě.

Jakmile dal ruku pryč, do stísněného prostoru vozu tudy pronikaly paprsky světla. Margaret se stáhlo hrdlo. Nevěděla, jak dlouho to potrvá a zda nebude trpět. Doufala, že auto vybuchne. Myšlenka, že bude hořet zaživa, jí naháněla takovou hrůzu, že opět popadla škrabku na led a bušila jí do okna.

„Uhněte!“

Byl to tentýž člověk. Bledý obličej přitiskl ke sklu.

„Pokusím se ho rozbít, tak co nejvíc uhněte.“

Natáhla se k sedadlu pro spolujezdce a obličej si schovala do dlaní.

Ozval se tlumený zvuk. Jakmile zvedla hlavu, mužova zakrvácená pěst byla uvnitř vozu. Jak sklo prorazil, sedřel si kůži na ruce.

Do auta ihned vnikl studený vzduch a zápach benzinu byl výraznější. Muž holýma rukama odstranil z okna střepy, aby prostor vyčistil.

„Vytáhnu vás ven,“ upozornil ji.

„Nevejdu se tam.“

„Podejte mi ruce!“ Tentokrát promluvil zoufale, ale důrazně. Šála, kterou měl předtím omotanou kolem obličeje, mu sklouzla na zem.

Pohled na něj ji vylekal, ale neodradil natolik, aby se od něj odtáhla. Tvář měl úděsnou. Jako kdyby se mu na ní usadila oliheň a po lících, čele, hlavě a krku se rozvalovala chapadla. Jedno oko měl jakoby šejdrem, aby v obličeji uvolnilo místo chapadlu. Kůži měl v planoucí záři lesklou, bledou a ožehlou.

Vložila mu ruce do dlaní. Protahoval ji otvorem na svobodu rychle, až na to, že se trochu zasekla v bocích a pak na něj přepadla.

Zůstala ležet na jeho hrudi, zhluboka oddechovala a na lících a kůži na hlavě cítila mrazivý sníh, ale byla za něj vděčná. Nadzvedla obličej a vtom spatřila na jeho krku znetvořenou kůži.

Namáhavě vstal a teprve potom si uvědomila, že má bolesti. Přesto jí ještě pomohl na nohy.

„Pospěšte si, musíme…“

Sotva se dobelhali skoro až k náspu, auto vylétlo do povětří. Výbuch Margaret otřásl a vyrazil jí všechen vzduch z plic. Byla plně při smyslech a uvědomovala si tu hrůzu. Muž ji k sobě přitáhl, strhl na vozovku a pár okamžiků váleli sudy. Kolem mezitím létaly úlomky auta. Cítila nad sebou ohromnou váhu mužského těla, vteřinu nic a zase tíhu. Jak se kouleli, střídavě byla přimáčknutá k zemi a nahoře. Způsobovala to gravitační síla a setrvačná energie. Byla vděčná, že je konečně v bezpečí.

Půlku obličeje měla ve sněhu. Onen neznámý se zvedl ze země a sklepal ze sebe sníh. Silně krvácel z čela. Klečel, zíral na plameny a zkrvavenou ruku si držel v druhé dlani. Margaret se překulila a vstala. Přišla o boty a punčochy měla od sněhu promáčené. To už k ní přibíhali zdravotníci v zeleném. V uších jí zněl tlukot srdce a hukot ohně.

Její auto hořelo. Rozhlédla se kolem. Hotová spoušť. Celý úsek dálnice byl řetěz nabouraných vozidel. Vypadal spíš jako vrakoviště: vozy převrácené na střechu a zápach hořící gumy. Modrá světla blikala v úctyhodné dálce, protože hasiči, policisté a záchranáři se nemohli prokousat blíž.

Rozhostila se v ní úleva, příjemný pocit asi jako pod teplou sprchou. Teprve teď se znovu podívala na muže, který jí zachránil život.

„Vy jste taky boural?“ zeptala se ho. „Jste zraněný. Musíte mít zlomenou ruku a na hlavě…“

„To nic není.“ Víc ze sebe nevypravil. Odvrátil od ní zrak a krvácející rukou se snažil ovázat si tvář šálou.

„Já jsem v pořádku,“ řekla a položila mu ruku na krk. „Děkuji. Jinak by už bylo po mně. Teď vám musíme sehnat nějakou pomoc.“

„To je dobrý,“ bránil se. Těžce se postavil na nohy a vrávoral od ní pryč kolem šňůry pomuchlaných aut, vstříc kouři, ohni a sněhu.

„Počkejte!“ volala za ním. „Prosím!“

Saniťáci konečně dorazili. Zabalili ji do termoizolační záchranné přikrývky, označili visačkou, změřili jí pulz a sdělili, kde má čekat. Ještě ji povzbudili, že bude v pořádku. Nadiktovala jim osobní údaje a oni ji ujistili, že dají vědět Benovi.

Stála na okraji dálnice, třásla se, tiskla k sobě izofólii a očima pátrala po popáleném muži, svém zachránci. Vyptávala se zdravotníků, kteří ji ošetřovali, ale ti jenom zavrtěli hlavou. „Nevzpomínám si, že bych někoho takového viděl. Zraněných je tady hrozně moc. Teď si musíte odpočinout. Uvolněte se, my se o vás postaráme.“

Hlavou se jí honily letmé vzpomínky na teplo jeho dlaně proti její, mohutné tělo schoulené ve sněhu a na to, jak si držel poraněnou ruku u hrudníku. Byl zraněný. O tom neměla nejmenších pochyb. Rozhodla se ho stůj co stůj najít, aby se přesvědčila, že se mu dostalo pomoci.

2. kapitola

George McLaughlin

pátek 27. září 1985

George vylezl na stůl, v ruce půllitr piva, a spustil svérázný přednes písně Sweet Caroline. Měřil metr devadesát, měl černé vlasy, blankytně modré oči a ještě delší řasy než jeho jediná sestra Patricia. Byl nejhezčí ze všech McLaughlinů a díky tomu mu celá léta úplně všechno procházelo. Jako maminčin mazánek dovedl napodobovat její zpěv, i když jí samé už hodně dlouho do zpěvu nebylo.

Nyní měl již čtvrté pivo a oči se mu leskly bujarým veselím. Celá hospoda byla otočená směrem k němu a tleskala do rytmu. McLaughlinové vyžadovali pozornost, ale obyčejně si ji vynucovali výhrůžkami hrubého násilí. George se od nich lišil. Většina lidí z východních částí Glasgowa jej znala a kvůli jeho rodině se před ním měla na pozoru, avšak ti, kteří ho poznali dobře, o něm tvrdili, že je to takový neškodný hromotluk. Jeho otec, Brendan, ho měl za zženštilého slabocha – jenomže je potřeba zdůraznit, že nikdo nebyl tak tvrdý jako právě Brendan.

George ze svého improvizovaného jeviště slezl a opřel se Tamu Driscollovi o rameno. Starší muž, který byl zrovna na odchodu, poplácal George po zádech: „Podívejme se, hotovej Neil Diamond.“

„To už je dávno!“ odsekl George přes rameno, ale oči se mu tou lichotkou rozzářily.

„Šéfe, přidáš ještě nějakou?“ vybídl jej Tam.

George přikývl, předloktím si utřel pot z čela a postavil prázdnou sklenici od piva na výčepní pult. Opodál se zrovna uvolnilo místo, a protože se George vystoupením unavil, svalil se na židli a oběma rukama si pročísl vlasy.

Tam začal nedávno pracovat s Georgem v autoopravně, kterou provozovali McLaughlinovi v Shettlestonské ulici. Dílna byla napůl nezákonná a auta se tam „očišťovala“. Měla nejblíž k rodinnému podniku, jak jen George snesl. Tam Driscoll byl mechanikem a vedl si dobře, ale tuhle práci vzal jenom proto, že už byl téměř rok nezaměstnaný.

„Nechci mít oplítačky se zákonem,“ šeptal Georgeovi, ruce i obličej umazané od motoru, když se tam ukázal Georgeův starší bratr Peter, a pořád spínal ruce v rukavicích. Peter opravnu převzal před lety po otci, když zmizel a mělo se za to, že je mrtev.

„Ani já,“ uklidňoval ho George.

Za těch několik málo týdnů, co se znali, si George zvykl s Tamem přátelsky tlachat, bral to jako důkaz důvěry, zato opatrný Tam se s Georgem stále dělil pouze o čas společně strávený v práci a peníze na pivo.

George jeho strach chápal a rozhodl se obrnit trpělivostí. Jeho otec vešel ve známost coby gorila předního lichváře z Glasgowa. Ještě teď by se i v téhle putyce našlo přinejmenším pár lidí, které McLaughlinové zranili. Jedním z těch, kdo Georgeovi při zpěvu tleskali do taktu, byl Giovanni DeLuca, jenž vlastnil prodejnu smažených ryb s hranolky na rohu ulice. Sotva ho George zahlédl mezi hosty, zapomněl verš. Naštěstí pro něj to posluchači přisuzovali vlivu alkoholu. Sledoval, jak Giovanni plácá bledou rukou vyhublou na kost do druhé, silné a opálené. George byl ve čtrnácti letech svědkem toho, jak jeho otec strčil Giovannimu ruku do fritovacího hrnce.

Tam se pomalým krokem vrátil ke stolu, tak aby si nerozlil pivo. Byl o hlavu menší než George a o patnáct let starší, štíhlý, šlachovitý, s krátkými šedivými vlasy. Naučil mladíka odvzdušnit motor a vyměnit výfuk. Georgeovi to ve škole moc nešlo, zato teď se velmi rád učil od Tama rozumět autům, a rychle přebíral jeho zkušenosti. Měl málo kamarádů a Tama si oblíbil okamžitě. Byl pro něj něco jako druhý táta; dobrák od kosti, zatímco Brendan – budiž mu země lehká – parchant.

„Nemůžeš si pomoct, co?“

„Není nad to, spravit si náladu písničkou.“

„Když myslíš.“

George se znovu dlouze napil piva. „Ne, ne, tentokrát ne,“ odporoval mu v opilosti a poplácal ho po hrudi. „Když říkám, že ne, tak ne. Nechci…“ škytl, „… pro tentokrát slyšet, co mi musíš říct. Seš frajer. Frajer, kterej umí. Seš můj učitel, můj mistr.“

„Jdi s tím… To jsou jenom kecy.“

„Myslím to vážně. Na mou duši. Fakt si tě děsně vážím. Vážím, abys věděl. Jenomže ty o sobě nikdy nemluvíš. Povídej mi o sobě. Vyprávěj něco zajímavýho. Prozraď mi něco…“

„Není co. Fakticky,“ bránil se Tam.

I přes zlatavý mok George poznal, že se jeho přítel zdráhá, jako by ho něco trápilo. George byl stejně vysoký, jako býval otec, ale srdce měl po matce. Jeho bratři i sestra do značné míry přivykli násilí. Georgeovi a jeho mámě nebyl cizí soucit a jeden v druhém ho ještě utužovali. Řeklo by se, že soucit představoval perlu v jejich životě, který byl jinak samá špína. Loni máma zemřela, a to dost krutě, nespravedlivě – na prachobyčejnou infekci, když do té doby celý život snášela tolik násilí.

„Máš přece rodinu, ne?“ naléhal George. „Nikdy ses o ní nezmínil.“

„Nestojí to za řeč.“

Tam pohnul pouze očima.

„Máš dceru. Kolik jí je?“

„Patnáct,“ přiznal slabým hlasem, jako by byl u zpovědi.

„Jen se tak ptám,“ pokračoval George a stiskl staršímu příteli ruku. „Prokristapána! Jenom chci vědět, kdo seš. Jestli ti to připadá moc osobní, tak mě klidně pošli do prdele. Nejsem tvůj kněz.“

Tam pokýval hlavou. George opět cosi vyčetl v jeho očích.

„Nejseš katolík, že ne?“

„Matka byla. Já nemám nic proti…“

„Já ti seru na to, čemu věříš. Kruci, věřit něčemu – myslím tím čemukoliv – je strašně těžký, co říkáš? Hele, já tě žeru, a jestli seš protestant, tak mi to je ukradený, rozumíš?“

Tam neodpověděl, jen přikývl. V obličeji se mu perlil pot. George si dal další lok piva a rozhodl se vrátit ke své staré taktice – svěří se mu s něčím ze svého života a bude doufat, že Tam mu na oplátku poví něco z toho svého.

Table of Contents

1. kapitola

Margaret Hollowayová

2. kapitola

George McLaughlin