(ukázka)

Copyright © TANJAS DARKE, 2001, 2007

Translation © Eva Konečná, 2014

Copyright © ALPRESS, s. r. o.

Všechna práva vyhrazena.

Žádnou část knihy není dovoleno užít

nebo jakýmkoli způsobem reprodukovat bez písemného

souhlasu držitele práv, s výjimkou krátkých citací

nebo odkazů, které tvoří součást kritického hodnocení.

Z anglického originálu FLIGHT OF THE DANCING BIRD

přeložila Eva Konečná

Redakční úprava Jana Pleskotová

Grafická úprava obálky Tomáš Řízek

Vydalo nakladatelství Alpress, s. r. o., Frýdek-Místek,

v edici Klokan, 2014

shop@alpress.cz

Vydání první

ISBN 978-80-7466-744-2

Věnování

Nespočetným ženám, mužům, děvčátkům a chlapcům žijícím za zataženými závěsy ve strachu, co přinese den, co chystá budoucnost. Pro vás jsem napsala tuto knihu.

Navzdory zdánlivě beznadějným vyhlídkám se mi podařilo uniknout a doufám, že vám tato kniha alespoň trochu pomůže najít sílu, abyste vyvázli z temnoty „noční můry“ do prosluněné svobody.

Sdílíme úžasný dar – přežití. Fakt že přežíváme, je důkazem, že můžeme dosáhnout i zdánlivě nemožného.

Děkuji Robu Hannaovi za víru ve mě a radu, ať jdu domů a začnu znovu psát. Nějak jste mě přesvědčil, že mohu, a já to udělala.

Zejména pak chci poděkovat Billovi, svému manželovi, hrdinovi a nejlepšímu příteli za neselhávající podporu a pochopení a za sdílení nejšťastnějších let mého života.

KAPITOLA 1

Vyvolali mé jméno a já zamířila do soudní síně. Vešla jsem do místnosti plné obličejů – tolik lidí, pomyslela jsem si cestou ke svědecké lavici.

Roztřeseně jsem se podívala na tým žalobců. Nepohlédla jsem na porotu. Nepohlédla jsem na soudce. Věděla jsem, kde sedí můj otec, mezi dvěma strážci za skleněnou stěnou. Slyšela jsem ho, jak si odkašlal.

Soudní úředník mi vložil do rukou bibli a já z opotřebované kožené vazby prsty nabírala odvahu.

Konečně nastal ten čas. V mysli mi spontánně vyskočila slova Lewise Carrolla: „Nadešel čas,“ řekl Mrož, „popovídat si o mnoha věcech…“

Narodila jsem se 4. října 1960 ve Wellingtonu na Novém Zélandu. Moje nejranější vzpomínka se vztahuje k malému domu. Stojím ve dveřích a přidržuji se jich. Matka sedí nedaleko a šije. Dveře bouchnou a vylekají mě. Udělám několik klopýtavých krůčků k ní, než upadnu. Mé úplně první kroky. Moje první slovo bylo „hapala“. Zjevně jsem padala tak často, že toto slovo přišlo dříve než máma a táta.

Byla jsem nejtlustší dítě ve čtvrti, ale to možná říkají všechny pyšné matky. Nevím, jestli ta moje na mě byla pyšná – podle určitých zmínek šlo o nechtěné těhotenství. Možná bylo štěstí, že mou existenci zjistila až po pěti a půl měsících. Když to sdělila otci, šel si lehnout, přetáhl přikrývku přes hlavu a zůstal tak několik dní.

Matka vyzkoušela staré metody. Otec ji prý nutil sedět ve vroucí vodě a pít hojné množství ginu. Jeho verze byla poněkud odlišná; tak či onak, přežila jsem. Nakonec pochopili, že nehodlám odejít.

První dětské fotografie odhalují baculaté, spokojené mimino. Pamatuji si zejména jednu – sedím na podlaze a v tlustých ručičkách držím tehdy zakázanou knihu Lolita. Původně mi to připadalo vtipné, ale při zpětném pohledu to vlastně byla mrazivá předpověď budoucích událostí.

Otec přesídlil do Austrálie a já s matkou jsme ho následovaly. Pronajali jsme si tam byt ve zchátralém domě. Když mi bylo šest, zemřel dědeček z matčiny strany. Byly jsme s matkou na zahradě, když přišel pošťák s černě orámovaným telegramem. Matka roztrhla obálku a při čtení se musela posadit na betonové schody. Zeptala jsem se, co se stane, když někdo umře, a ona mi řekla, že se promění v prach a popel.

Následující dva dny strávila s koleny pod bradou a kolébáním se dopředu a dozadu. Chvílemi mluvila sama se sebou – přála si, aby u ní byl Ronald. Tak jsem se dozvěděla otcovo jméno, jenže nebyl doma. Nacházel se v australském vnitrozemí s nějakou ženou z finského velvyslanectví v Canbeře. Údajně otěhotněla, podala výpověď a vrátila se do Finska. Pokud je mi známo, tak kontakt s mým otcem neudržovala.

Moji rodiče se v té době opět rozešli. Matka a já jsme se odstěhovaly do malého, ošumělého bytu a otec posléze odjel do tropů. Matka pracovala dlouhé hodiny v malém butiku a živily jsme se jogurty, chlebem a sýrem. Během týdne jsem chodila do školky, odkud mě vyzvedávala kolem šesté hodiny.

Hodně času jsem trávila sama. Zpočátku jsem prozkoumávala náš chátrající byt. Jednou jsem vylezla na jakousi starou kredenc a našla tam sbírku houslí, zaprášených, ale krásně vyřezávaných. Hrála jsem si s nimi, dokud nepopraskaly struny.

Měsíc před Vánocemi se stala úžasná věc. Jedna matka dala paní Manahamové, majitelce školky, krabici oblečení pro mě. Uvnitř byly několikeré nádherné letní šaty, teplé vlněné svetry a dvě pyžama, potištěná malými oslíky. Zeptala jsem se, kde ta hodná paní bydlí, a dozvěděla jsem se, že jen přes ulici. Rozhodla jsem se jí poděkovat. Nebyla jsem si přesně jistá vchodem, a tak jsem druhý den ráno chodila ode dveří ke dveřím a ptala se obyvatel, jestli mi darovali oblečení. Ale nikdo z nich to nebyl, takže jsem jí nikdy nepoděkovala.

Pak přišla vánoční besídka. Několik dní jsme vystřihovali hvězdy a anděly, vymalovávali je stříbrnou a zlatou barvou a paní Manahamová je rozvěsila kolem místnosti. Besídka se konala v sobotu odpoledne. Oblékla jsem si jedny z darovaných šatů a vzrušeně čekala na matku, protože jsme všichni měli dostat nějaký dárek.

Matka přišla domů, jak slíbila, a řekla, že za chvilku půjdeme. Potom dorazil David. Byl zamilovaný do mojí mámy a vždycky na mě byl moc hodný. Měla jsem ho ráda. Navrhl, že nás doveze ke školce. Už jsme byli skoro na místě, když se rozhodl, že místo toho navštívíme jeho rodiče. Strašlivě mě to zklamalo, ale smutek mi nikdy dlouho nevydržel a líbila se mi dlouhá jízda autem.

V pondělí mi kamarádi vyprávěli o besídce a mém dárku, úžasné mrkací panence. Matka mě přišla vyzvednout a vysvětlila paní Manahamové, že jsme v sobotu nepřišly, protože jsem zlobila. Nechápala jsem, proč lže. Paní Manahamová mi řekla, že zlobivé holčičky si dárky nezaslouží, a bylo to. Nevím, co se s tou panenkou stalo, asi ji dostal někdo jiný.

Na podzim, po překrásném dopoledni stráveném skákáním v napadaném listí, jsem si našla cestu do kostela. Zavedli mě do místnosti plné dětí, a tak jsem začala tajně navštěvovat nedělní školu a získala Obrázkovou bibli pro děti. Krásné příběhy mě okouzlovaly, zejména když nám učitelka řekla, že jsou pravdivé. Také nám vyprávěla, že Bůh je s námi po celou dobu a ví o všem, co cítíme a děláme. Setkání s Bohem mě naplnilo velkým štěstím. Jeho přítomnost mě nesmírně uklidňovala.

Měsíce plynuly až do jedné neděle, kdy matka nebyla v noci doma. Neznepokojovalo mě to. Věděla jsem, že když je s Davidem, tak se někdy na noc nevrátí domů. Zjistila jsem, že jsem zaspala, proto jsem se rychle oblékla a utíkala do kostela. Bohužel těsně před ním kolem mě projížděli matka s Davidem. Hodně se zlobili a zakázali mi nedělní školu navštěvovat. Bibli jsem schovávala pod matrací a strachovala se, že mi ji vyhodí. Četla jsem ji každý večer při baterce. Obsahovala sice některá slova, jimž jsem nerozuměla, ale většinou jsem s tím neměla žádný problém. Nechtěla jsem, aby si Bůh myslel, že jsem na Něho zapomněla, protože jsem si nepřála, aby On zapomněl na mě.

Zhruba v téže době jsem začala chodit do školy. Nenáviděla jsem ji. Nesnášela jsem, že musím být dlouho zavřená v místnosti, zbavená možnosti se volně potulovat. Seděla jsem u okna a trávila většinu času pozorováním světa za ním. Nudila jsem se; uměla jsem abecedu a četla už od čtyř let.

Pamatuji si, že jsme dostali cvičení z matematiky a já začala sčítat. Byly to jednoduché příklady, takže po chvíli jsem se zahleděla z okna a úplně jsem zapomněla, co mám dělat. Nechápala jsem, proč se učitel zlobí, že jsem úkol nedokončila. Vždyť když zná výsledky, tak přece nemá smysl, abych příklady počítala.

Poslali mě na kobereček k ředitelce, velmi obézní ženě s brýlemi v obroučkách z želvoviny. Tajně jsme jí říkali Dračice a já žila v neustálém strachu z ní. Zatímco jsem čekala před její kanceláří, nějaký malý kluk vedle mě mi podrobně vyprávěl o rákosce. Už ji zažil a neměl daleko k pláči. Pak se objevila Dračice a vtáhla ho do ředitelny. Slyšela jsem svištění rákosky a jeho výkřiky mě naplnily hrůzou z toho, co přijde.

Když se dveře otevřely, vylezl z nich vzlykající chlapec, otíral si obličej a utíkal chodbou pryč. Začala jsem se třást. Ředitelka mě vyzvala, ať jdu dovnitř, jenže nohy mě neposlouchaly. Vztekle mě popadla za paži a zvedla z lavičky.

Jakmile za mnou zavřela dveře kanceláře, zírala jsem na rákosku, položenou na jejím psacím stole. Potom jsem udělala neodpustitelnou věc. Počurala jsem se. Teplá moč mi stékala po nohou a tvořila louži, která se pomalu šířila po podlaze. V její tváři se objevil nevěřícný šok. Znejistěle jsem přešlápla z nohy na nohu. Dlouhou chvíli jsme na sebe jen tak hleděly. Potom vyběhla na chodbu a zavolala uklízečku, která louži vytřela. Ředitelka mi sdělila, že jsem špindíra. Ale o matematice nepadlo ani slovo a ještě lepší bylo, že mě zapomněla zmlátit rákoskou.

Ráda bych řekla, že jsem potom dávala v hodinách větší pozor, ale nestalo se tak. Dny se vlekly a splývaly v děsnou jednotvárnost. Blížil se svátek Anzac Day a já dostala formulář, který jsem měla nechat doma podepsat. Celá škola se měla zúčastnit bohoslužby za duše Australanů a Novozélanďanů, kteří padli během první světové války. Moje matka ho nepodepsala – zřejmě jsme byly agnostičky, což byl pro malé dítě neznámý pojem. Chápala jsem ho tak, že nemluvíme s Bohem. Přemýšlela jsem, jestli se matka s Bohem pohádali. Myslela jsem si, že je moudřejší neprozradit jí, že k Bohu mluvím každý večer.

V den tohoto svátku byla škola prázdná, až na dvě malá děvčata. Karina chodila do stejné třídy jako já a její rodiče také formulář nepodepsali, takže nás svěřili Dračici.

„Doufám, že se tady nehodláš znovu počurat,“ znělo její uvítání. Odešla si udělat kávu a mumlala: „Žádný vděk, žádné vlastenectví, naši chlapci za vás umírali ve válce.“ Nakonec se usadila k nějaké práci za katedrou a chvílemi na nás zlostně zírala zpoza svých brýlí.

Karina a já jsme seděly a šeptaly si. Pokoušely jsme se rozluštit, co je agnostik a o čem byla ta válka. Staly se z nás nerozlučné kamarádky. Zpráva o naší neúčasti na bohoslužbě se rozšířila a najednou jsme se staly lovnou zvěří pro školní neurvalce. Po nějaké době je to kromě jedné holky přestalo bavit.

Byla o několik ročníků výše než my a opravdu byla protivná. Měla značnou nadváhu a nakadeřené blond vlasy. Pronásledovala nás na hřišti, vysmívala se nám a tahala nás za vlasy. Dělaly jsme, co jsme mohly, abychom se jí vyhnuly. Jednoho dne mě chytila za vlasy a začala mě bít pěstí. Držela jsem jako vždycky, protože jsem věděla, že ji to nakonec přestane bavit. Potom se otočila ke Karině a také ji tloukla a škrábala. Karina se rozplakala a já se proměnila v divokou kočku.

Vrhla jsem se na tu holku, ječela z plných plic, mlátila ji, kopala a kousala, dokud se jí neroztřásl dolní ret a po tlustých tvářích netekly slzy. Ale já ještě neskončila. Pronásledovala jsem ji, když se snažila najít útočiště v blízkosti učitelů. Donutila jsem ji, aby si sedla a do nosních dírek si strčila utržená kvítka. Když zaváhala, pohrozila jsem jí dalším výpraskem. A tak si za nepřetržitého pláče cpala do nosu jeden květ za druhým. Poté nás už nikdy neotravovala. Vlastně nás už nikdy neotravoval žádný ze školáků.

Po vyučování jsem nadále pokračovala v průzkumu naší čtvrti a do školní družiny jsem se vracela až kolem sedmnácté hodiny, aby mě matka vyzvedla cestou z práce. Nikdo nic neříkal, dokud jsem se jednou neopozdila a nedorazila až po šesté hodině. Matka na mě čekala s paní Manahamovou. Obě zuřily a zpohlavkovaly mě, což jsem vnímala jako obrovskou nespravedlnost. Musela jsem si vyslechnout dlouhatánskou přednášku o tom, co se stane malým děvčatům, která se potulují sama. Současně se mi dostalo důrazného varování, jaký trest mě postihne, jestli se budu dál toulat. Pak jsem musela chodit rovnou do školy a ze školy okamžitě domů, žádné lelkování a courání po okolí.

A tak jsem si doma hrála na hospodyňku, zametala a utírala prach, myla nádobí a stlala postele. Občas jsem šla do obchodu na rohu a koupila čokoládové tyčinky. Doma jsem je pečlivě nakrájela a s chlebem namazaným máslem jsem je mámě přichystala na stůl. Tohle jídlo milovala a byla šťastná, ačkoliv ji šíleně bolely nohy.

Jednoho dne přišel od otce balík z ostrovů. Byl plný překrásných mušlí s tečkami a pruhy, hladkými a lesklými. Hrála jsem si s nimi celé hodiny. V dalším balíku byly šampony pro mámu a pro mě knihy psané anglicky nebo francouzsky. Četla jsem ráda, ale měla jsou pouze dvě knížky, Bambi a bibli schovanou pod matrací.

***

K devátým narozeninám jsem dostala ten nejúžasnější dárek. Byla to panenka skoro stejně vysoká jako já. Měla mrkací oči, a když jsem zatáhla za krátkou šňůrku na jejích zádech, říkala: „Mama, je suis fatiguée.“

Matka mi řekla, že je to francouzsky. Sama mluvila francouzsky, anglicky, německy a nizozemsky. Svěřila jsem se s tím Karině. Také jsem jí řekla, že jednou pojedu na Nové Hebridy (nyní Vanuatu) navštívit otce a že až se vrátím, taky budu umět francouzsky.

V tu chvíli jsem neměla tušení, jak jsou moje slova prorocká. O dva dny později jsem seděla v letadle mířícím do Port Vily na Nových Hebridách. Mé večerní modlitby byly vyslyšeny.

Den před naším odjezdem přišel David a přinesl mi kokosový ořech. Poučil mě, že na Nových Hebridách je uvidím růst. Rozbil skořápku a odlomil kus bílého ořechu. Byl lahodný. Dále povídal, že když nikdy nezapomenu na svůj první kokosový ořech, tak nezapomenu ani na něho. Měl pravdu v obou případech. Cestou na letiště mi ještě řekl, že mi začíná nový život a moje mamka s taťkou budou žít zase spolu. Budu bydlet uprostřed tropů v domě obklopeném zahradou.

KAPITOLA 2

Let jako kdyby trval věčnost. Matka se začetla do nějakého časopisu, proto jsem vyhlížela okénkem ven. Hluboko pod námi plula nákladní loď a nechávala za sebou dlouhý bílý pás pěny. Směrem k horizontu jsem viděla vířící kaleidoskop zářivé tyrkysové modři a smaragdové zeleně. Kam oko dohlédlo se táhly malé atoly a podmořské korálové útesy a přes písčité mělčiny se přelévaly vlny. Tento pohled bral dech. Zatahala jsem matku za rukáv a ona se naklonila, aby měla lepší výhled. V tom okamžiku zaznělo francouzské hlášení a matka mi řekla, že za chvilku přistaneme. Zanedlouho uvidím otce.

Moře ustoupilo členitému pobřeží a husté džungli. Přelétali jsme nad plantáží podivně vypadajících stromů, zasazených v řadách. Matka mi vysvětlila, že to jsou kokosové palmy. Už jsme téměř přistávali, když se letadlo nečekaně prudce vzneslo a zaznělo další oznámení. Matka se zasmála a řekla mi, že nějaký blázen zaparkoval auto na přistávací dráze. Zatímco letadlo opisovalo ve vzduchu oblouk, spatřila jsem na ranveji červené auto a muže s hlavou vzhůru. K autu přibíhaly drobné postavičky a zběsile mávaly pažemi. Oblétli jsme celý kruh a letadlo pak klesalo, dokud nepřišel uklidňující náraz oznamující dosednutí na zem.

Na svůj první den v ráji nikdy nezapomenu. Jakmile jsme vykročily do sálajícího vedra, zapomněla jsem na Sydney. Zapomněla jsem na chlad a chudobu, šedivost a odlupující se tapety v našem malém bytě. Dokonce jsem zapomněla, že jsem svoji bibli nechala pod matrací.

Sestupovala jsem po viklajících se kovových schůdcích vstříc novému životu. Vkročila jsem na asfaltovou dráhu a do nové země, jež opanuje mou mysl, tělo a duši jako žádná jiná předtím a ani potom. Skrze podrážky sandálů jsem cítila žár asfaltu, zatímco nad hlavou nám přelétalo křičící hejno červenozelených papoušků.

Matka mě držela za ruku a mým tělem proplouval uklidňující pocit. Nevěděly jsme, že jde o zlomový bod našeho vztahu, že životy nás obou se navždy změní. Zatímco jsme se držely za ruce, netušila jsem, že už teď se nám drolí půda pod nohama a zanedlouho nás oddělí obrovská propast. A i kdybychom to věděly…? Co pak? Naštěstí jsme to nevěděly. Možná to byla jedna z laskavostí života.

Matka položila pas na pult imigračního úředníka. Já jsem svůj zatím neměla, byla jsem zapsaná v jejím. „Francouzka, nebo Britka?“ zeptal se.

„Ani jedno, jsem Holanďanka.“

„Jsme anglo-francouzské kondominium, takže si musíte zvolit dodržování zákonů jedné z těchto zemí.“

„Aha, rozumím,“ odvětila matka, přestože tomu vůbec nerozuměla.

„Zvolte si tedy anglické,“ navrhl vlídně, „když hovoříte anglicky.“

Vybrala si anglické zákonodárství, dostala do pasu razítko a vyšly jsme ven vstříc slunci. Téměř okamžitě jsem uviděla muže, jak běží k nám, a než jsem si plně uvědomila, že je to můj otec, zvedl mě do náruče a opět jsme byli rodina.

„Omlouvám se za to auto,“ řekl s pohledem na matku. „Kvůli vám jsem ho umyl, ale nečekal jsem letadlo tak brzy. Pro všechny to byl trochu šok.“

Ruku v ruce jsme zamířili k parkovišti. Usedla jsem dozadu a stáhla okno, abych vypustila ven dusivé horko.

Jeli jsme po úzkých silnicích, vysypaných korálovou drtí a obklopených hustým tropickým porostem. Vzduch voněl džunglí a sytým pachem zeminy, prosyceným parfémem exotických květů. Všechno bylo tak živé. Drůbež hrabala v hlíně a přes cestu přecházela prasata. Za autem se vznášel hustý bílý mrak prachu. Často jsme míjeli skupinky pestře oděných a usmívajících se snědých lidí. Přerušovali svou práci, mávali na nás a my mávali na oplátku jim. Otec mi řekl, že to jsou Novohebriďané.

Projeli jsme kolem zátoky s jiskřivě modrou vodou a vjeli do města Port Vila. To tvořila jedna hlavní ulice s několika menšími ulicemi, lemovanými stromy s červeným listím a starými koloniálními budovami. Jedna z prvních budov, kolem nichž jsme projížděli, byl Hotel Rossi s obrovskou plumérií před vchodem. Otec zastavil, vystoupil a jeden květ utrhl. Podal ho matce a auto zalila sladká vůně. Matka mně poté podala voskový žlutobílý květ a já jím točila v prstech, až se mi lepily bílou mízou.

Pokračovali jsme v jízdě malým městem, zatímco otec nám průběžně vyprávěl o okolí. O něco dále jsme stoupali do kopce a míjeli nádhernou budovu uprostřed zahrady plné ibišků a plumérií. Po dřevěné budově rostla divoce bouganvilie a pokrývala ji záplava výrazných růžových a červených květů. Otec nám vysvětlil, že je to pošta a že tam máme box číslo 243. Nikdo tady neměl adresu, protože zde neexistovala čísla domů ani názvy ulic.

Stále ještě cestou do kopce jsme míjeli rozlehlou travnatou plochu. I přes nesmírné vedro tam několik mužů zaníceně hrálo kriket. Ze stínu pod obrovskými mangovníky je netečně pozorovaly ženy a děti.

Pak se ulice zúžila v úzkou vozovou cestu klikatící se mezi sloní trávou tak vysokou, že konce jejích stonků se dotýkaly a tvořily klenbu nad střechou auta. Cesta se narovnala a sloní tráva ustoupila džungli po levici a třem domům po pravici. Odbočili jsme na příjezdovou cestu k poslednímu domu, k mému novému domovu. Vystoupila jsem z auta a spatřila něco ohromujícího, aniž bych si pořádně všimla domu.

Plot tvořily sloupky s drátem nataženým mezi nimi. Na tom by nebylo nic zvláštního, ale to, co upoutalo moji pozornost, byl hustý kvetoucí porost z listů ve tvaru srdce a žlutých květů na vrcholu každého sloupku. Plotové sloupky kvetly! A čekalo mě mnohem více překvapení. Otec mě zavolal, a když jsem se přikrčila vedle něho, ukázal mi drobnou rostlinku se zpeřenými listy a malými růžovými kuličkovitými kvítky. „Tohle se jmenuje citlivka. Podívej, co se stane, když se jí dotknu.“

Jemně přejel prsty po listech a ty se svinuly a zase rozložily. Vzpomínám si, že jsem se smála – země s trávou vyšší než domy, rostoucími plotovými sloupky a rostlinami, které se pohybují!

Přišla k nám velká zrzavá kočka a otírala se otci o nohy. „A tohle je Monsu, náš kocour.“

Pohladila jsem ho po břiše a on hlasitě zapředl a slastně přivřel oči. Pak se náhle otočil a bez jediného ohlédnutí odkráčel do porostu. Brzy jsem zjistila, že takhle se chová většina koček.

Dům byl rozlehlý, prosluněný, střídmě zařízený, s bílými stěnami. Vešla jsem do prostorného obývacího pokoje. Jednu jeho stěnu pokrývala velká prosklená knihovna z týkového dřeva, plná knih a podivných řezeb. Okny pronikal do pokoje lehký vánek a zvedal okraje mušelínových záclon.

Otevřenými balkonovými dveřmi jsem prošla na terasu z terakotových dlaždic. Po celé délce terasy se táhl betonový květináč, přetékající oranžovými aksamitníky. Dívala jsem se na rozlehlou plochu porostlou sloní trávou, oceán elegantně vlajících stonků. Z jednoho konce na druhý přelétaly pestře zbarvení papoušci amadiny a stonky se pod nimi ohýbaly. Náhlý závan větru je polekal, vzlétli jako oblak červené a zelené barvy.

Otec přišel za mnou. „Pojďme si prohlédnout dům.“

Matka už vybalovala naše věci. Nejdříve mi ukázal moji ložnici. Byl to hezký pokoj s výhledem na polní cestu, vedoucí do džungle a do spleti popínavých rostlin. Velké okno pokrývala jemná síť. Vysvětlil mi, že je tam proti moskytům. Pod oknem byla rozložená skládací postel se světle modrou přikrývkou. Uprostřed pokoje stál můj malý kufr.

Vrátili jsme se na chodbu a vešli do další místnosti. „Tohle je koupelna.“

V jednom rohu stál velký prosklený sprchový kout, také tam bylo umyvadlo a toaleta z modrého porcelánu a nějaké podivné zařízení, něco jako toaleta s kohoutky. Otočila jsem jimi a zeptala se otce, na co to je. Řekl mi, že se to jmenuje bidet a používají ho hlavně ženy na umývání zadků. Udělalo to na mě dojem, ale nebyla jsem si jistá, jestli by měl používat slovo zadek. Když jsem tento výraz vypustila z pusy já, musela jsem si ji vymýt mýdlem.

Potom jsme se šli podívat do ložnice rodičů. Matka věšela svoje oblečení na ramínka do velké skříně. Tvářila se šťastně a usmála se na nás. Pokoji dominovala obrovská týková postel s nízkými sloupky. Posadila jsem se na pelest a houpala nohama, zatímco otec popisoval, jak ji vlastnoručně vyrobil.

Taková postel se dala získat jedině tak, že se musela měsíce dopředu objednat a pak nezbylo než doufat, že ji naloží na Polly, což byl místní název pro nákladní loď Polynesia, která připlouvala podle počasí zhruba každých šest týdnů. Přejížděla jsem prsty po jemně vláknitém dřevu a těšila se ze saténově hladkého povrchu. Neměla jsem ponětí, jak moc budu tuto postel nenávidět.

Kuchyň byla moderní, s velkým dvojdřezem, novým sporákem a obří chladničkou, naplněnou podivnými potravinami – exotickými sýry, paštikami, šunkou, zvláštně vypadající zeleninou a tropickým ovocem včetně dvou ananasů. Matka a já jsme na to jen zíraly. V naší staré, rezavé chladničce jsme měly pouze jeden nebo dva jogurty, občas pár plátků lančmítu, ale nic více.

Otec se pustil do krájení veky, zatímco matka chystala talíře. Jedli jsme v obývacím pokoji a dívali se ven francouzskými okny. S matkou jsme opatrně ochutnávaly různé ovoce, každý druh byl lahodnější než ten předchozí.

Uslyšeli jsme otevírání vstupních dveří a do obývacího pokoje vešla štíhlá žena, následovaná další ženou a dvěma muži. „Ahoj, jmenuju se Tisha,“ představila se cestou ke stolu a podala nám ruku. „Vítejte na Nových Hebridách. Jsem jedna z těch, kteří tenhle dům připravovali na váš příjezd.“

Pak představila svoje společníky. „Tohle je Grant, pilot u Air Mélanésie, tohle Mike a jeho žena Sue. Mike také pracuje u Air Mélanésie.“

Všichni si potřásli rukama, přitáhli si židle ke stolu a přisedli si. Otec šel pro další talíře a chléb a brzy se rozvinul hovor.

Matka dostala chuť na kávu, a tak ji šel otec připravit. Já šla za ním a dívala se, jak staví vodu na sporák a odměřuje kávu do velké zelené smaltované konvice. Zapomněla jsem, jak otec vypadá. Byl vysoký, měl černé vlasy a hnědé oči a hodně se usmíval. Jeho brýle se širokými černými obroučkami byly tenkrát v módě.

„Tak co si myslíš o Nových Hebridách?“ zeptal se mě, zatímco sypal cukr do nerezové misky.

„Myslím, že jsou překrásné a vymalované úžasnými barvami,“ vyhrkla jsem snaživě.

Zasmál se mému výběru slov. Opatrně jsem odnesla misku s cukrem do obývacího pokoje a pak jsem se vrátila pro šálky.

Když kocour Monsu zamířil s mňoukáním ke kuchyni, otevřela jsem mu dveře a oba jsme vyšli do odpoledního žáru. Strávili jsme přibližně hodinu průzkumem zarostlé zahrady. Kocour se honil za zajímavými šustivými zvuky a já výskala vzrušením.

Table of Contents

KAPITOLA 1

KAPITOLA 2