(ukázka)

Copyright © Elizabeth Lowell, 2013

Published by arrangement with William Morrow,

an imprint of HarperCollins Publishers.

Translation © Soňa Tobiášová, 2014

Copyright © ALPRESS, s. r. o.

Všechna práva vyhrazena.

Žádnou část knihy není dovoleno užít

nebo jakýmkoli způsobem reprodukovat bez písemného

souhlasu držitele práv, s výjimkou krátkých citací

nebo odkazů, které tvoří součást kritického hodnocení.

Z anglického originálu DANGEROUS REFUGE

přeložila Soňa Tobiášová

Redakční úprava Jana Pleskotová

Grafická úprava obálky Tomáš Řízek

Vydalo nakladatelství Alpress, s. r. o., Frýdek-Místek,

v edici Klokan, 2014

shop@alpress.cz

Vydání první

ISBN 978-80-7466-747-3

Mým čtenářům.

Děkuji vám!

1

Nebylo pochyb. Byl opravdu po smrti.

Shaye Townsendová ztěžka polkla a nadechla se skrze stisknuté zuby, aby přemohla nevolnost. Zármutek tak snadno neodezněl. Nebylo to poprvé, co se setkala se smrtí, ale poprvé, kdy mrtvého dobře znala.

Lorne Davis ležel na zádech – tmavá, štíhlá, nehybná postava, připomínající černá ramena hor, podpírající západní horizont. Ostrý ranní vzduch naznačoval konec léta – první paprsky slunce hladily kontury krajiny, ale nehřály, jen obloha byla opět čistá a nekonečná.

Není třeba kontrolovat pulz, pomyslela si a přemáhala slzy. Není nutné ani plakat. Zemřel tak, jak si přál – s botami na nohou, zatímco se staral o farmu, kterou miloval víc než cokoli jiného.

Zdálo se, že smrt přišla rychle. Shaye neviděla žádné známky zápasu nebo velkého utrpení. Mrchožrouti dorazili až o něco později, to bylo jasné. Pokud měl Lorne na hlavě klobouk, musel ho odnést vítr. Bundu si neoblékl, tudíž ten den, kdy zemřel, muselo být tepleji.

Ať to bylo, kdy chtělo.

Vycházející slunce odhalilo víc, než si přála vidět. Pochopila, že tam Lorne takhle leží déle než jeden den.

A to mu ani nesmím zakrýt poničenou tvář.

Místní policajti by jí dali co proto, kdyby se k tělu přiblížila a ničila tak nějaké stopy. A stejně tak i členové oddílu dobrovolných záchranářů, kam patřila. Pravidlo číslo jedna pro takové případy jasně říkalo: Pokud je záchrana života vyloučena, nesmí s tělem do příjezdu příslušných orgánů nikdo manipulovat.

Už nikdy se mi nebude smát, že jsem hubená městská blondýna. Už nikdy mi nepřinese tu příšerně silnou kávu, aby mě pak upřeným pohledem pokoušel, jestli si řeknu o cukr nebo smetanu. Už nikdy spolu nepostojíme na prašném dvoře, abychom bok po boku sledovali, jak se na okolní kopce snáší laskavá noc.

Od kurníku se ozvalo kdákání slepic jako povel, že je čas vstát a vyhrabat si něco k snědku. Lorne pilného kohouta s hejnem slípek rád pozoroval a jeho napůl divoký pes Dingo se dávno naučil nechat je na pokoji.

Shaye s uslzeným obličejem šátrala v kapse mikiny po mobilním telefonu. Látka se oproti jejím ledovým prstům zdála téměř horká.

Její pohyb vyvolal rozruch v blízkých křovinách, kde se ukryla drobná zvířata, která stále čekala, až narušitel hostiny zase odejde. Straky a vrány, posedávající na starých ohradách, přilétly s prvním světlem. Dva supi nad nimi pracným máváním křídel překonávali gravitaci jen kvůli naději, že se zase nakrmí.

Na tyhle velké mrchožrouty bylo příliš brzy. Obyčejně čekali, až se vzduch dostatečně ohřeje, aby mohli stoupat na jeho teplých vlnách a líně kroužit, než zahlédnou něco mrtvého.

Ti už tady museli být od včerejška a drželi se poblíž jídla, které nikam neuteče.

Měla chuť na ně nesmyslně zaječet, jako by jejich přirozeným úkolem bylo pouze odklízení odpadu.

Poslední co mi řekl, bylo v té rozhořčené zprávě, kterou nechal na záznamníku. Zemřel a proklínal mě.

Od kopců zavanul vítr, který jí rychle osušil slzy, stejně jako bral vláhu všemu, o co zavadil. Krajina na východní straně pohoří Sierra Nevada byla suchá, nehostinná, ale ve své prostotě nesmírně krásná.

Vyťukala tři známá čísla, chvíli čekala a pak i uvědomila, že nemá signál. Vzpomněla si na batoh se základními pomůckami pro přežití, který vozila ve svém fordu bronco. Baterka, lékárnička, sprej proti medvědům a nějaké to nářadí, nic z toho, snad kromě vysílačky, se jí teď nehodilo.

Lokátor by mohla použít. Měla ho na dosah a nemusela by Lornea opustit.

Jenže ten byl určen jen pro případ ohrožení života. Tahle situace patřila k naléhavým, ale ne ohrožujícím. Smrti už na nějaké té další minutě nezáleželo.

A tak jen cosi bezradně zamumlala a pak zamávala pažemi, aby vyčkávající supy udržela dál od těla na zemi. Potom ustupovala směrem ke stodole. To bylo jedno z mála míst na ranči, kde se dal díky nějakým geografickým zvláštnostem chytit jakýs takýs signál. Lornea to znechutilo, když na to přišla. Vždy se pyšnil tím, že se dokáže obejít bez civilizace, a proto jí ani nezůstává nic dlužný.

Jedinou výjimkou v jeho samotářském životě byl Dingo, hnědý pes se vztyčenýma ušima, křivýma nohama a zkrouceným ocasem. Lorne mu nejdřív dovolil sdílet jeho území a později i malý dům. Dingo byl stejně nezávislý a přezíravý k lidem jako jeho pán a jen občas zatoužil po jejich společnosti.

V posledních měsících pocítili oba jistou náklonnost k Shaye. Dingo kvůli pamlskům, co mu nosila, Lorne díky pochopení, že Shaye stejně jako on miluje jeho kraj v celé velkolepé, drsné kráse.

Jen pár dní byla pryč. Pár dní, a tohle tu na ni čeká.

A všechno jen proto, že se její šéfová ráda zbavovala papírování, které nezvládala.

Shaye teď už rychle ustupovala ke stodole. Ranní vítr se otočil a načechral peří holohlavým černým ptákům, kteří se pomalu přesouvali k nehybnému tělu. Shaye divoce zamávala rukama, vykřikla a hodila po nich pár kamenů. Supi neochotně ustoupili. Shaye měla chuť použít na ně pepřový sprej, ale věděla, že se v ní jen ozývá vztek a odpor. Kamení docela postačí.

Pozorně tedy sledovala ptáky, znovu vyťukala číslo pohotovosti a čekala. Natočila se proti větru, aby jí hladké vlasy nelétaly do tváře, což se jí stávalo vždycky. I když si je pečlivě sepnula, nějaký pramen se pokaždé uvolnil a lechtal ji na krku nebo na rtech.

Když dostala Lorneovu rozčilenou zprávu, v rychlosti je pouze sepnula klipsem, a tak jí teď létaly všude.

„Devět jedna jedna. Jaký je důvod vašeho volání?“

„Smrt,“ odpověděla Shaye do telefonu, ale protože měla příliš zastřený hlas, odkašlala si a zkusila to znovu: „Našla jsem tělo.“

2

Tanner Davis strávil celý den za volantem.

Zpráva o Lorneově smrti ho zaskočila, třebaže se zdála nevyhnutelná – koneckonců mu bylo už šestaosmdesát. Smrt vás ale zaskočí vždycky, ať jste farmář nebo boháč, smrt nečekáte. Jistě, každý ví, že zemře, jednou, v budoucnu, ale dnes?

Ani léta u losangeleské policie, z toho posledních dvanáct na pozici detektiva v oddělení vražd, nedonutila Tannera brát smrt jako samozřejmost.

Mrkl do zpětného zrcátka a zahlédl svoje kobaltově modré oči. Tvrdé oči. Policajtské. Nemusel si ani představit zbytek tváře – ostré rysy, linku rtů, tmavé strniště a černé vlasy – aby věděl, že jako Santa Claus by zrovna nepřesvědčil. Nikdy si nepřipadal jako hezoun a roky u policejního sboru mu na jemnosti nepřidaly.

Nápis u silnice právě hlásil, že ve městě Refuge existuje devět církví a čtyři občanské spolky. Pokud se dobře pamatoval, měli tam dvakrát tolik hospod a barů.

Slunce už sklouzlo za hory a údolí se naplnilo tím zvláštním příšeřím, které v mládí miloval. Projel centrem, které tvořil shluk nízkých cihlových budov s obchody, v nichž místní hokynáři obsluhovali převážně domorodce. Refuge leželo natolik blízko u Carson City, že se v něm lidé cestující do hlavního města málokdy zastavili. Sem zajížděli pouze rančeři usazení na jižním okraji údolí, obchodníci a kazatelé, anebo jejich přisluhovači.

Tanner obrátil svého forda, vysloužilé policejní auto, směrem k farmám a stodolám za městem, trůnícím uprostřed velkých pozemků s drsnou, jasně zelenou trávou, obehnaných ostnatým drátem nebo tradičními ohradami z kůlů. Z vršků telegrafních sloupů se před setměním ohlíželi po kořisti jestřábi a sokoli. Aniž by musel příliš vzpomínat, uvědomil si, že zná jména a lovecké zvyky těch ptáků díky Lorneovi a prázdninám stráveným v jeho domě u Glory Springs.

Na několika budovách rančů či farem zahlédl developerské billboardy, propagující příchod nějakých lepších zítřků, než byla sto let zaběhnutá minulost. Otevřeným oknem k němu zavanula stará známá vůně vlhké trávy z pastvin a minerální příchutě místní vody. Pitné vody, ovšem tvrdé stejně jako kámen, po němž stékala.

Mezi místy zvanými Emery a Ridgeline se výrazně rýsovala černomodrá rozeklaná linie vrcholů Sierra Nevady. Z toho co zatím spatřil v údolí, měl Tanner dojem, že se tu čas zastavil. Snad jen pár satelitních disků na střechách nebo několik modernějších pick-upů rušilo iluzi, že vstupuje zpět do světa vzpomínek na dětství.

Přibylo tu sice domů, ale zástavba se nedala srovnat s rychlostí, jakou rostly příměstské čtvrti Los Angeles. Většina nových staveb navíc jasně patřila lidem, kteří stáli o lyžování nebo hráčské útočiště, aniž by museli platit městské ceny. Zbytek údolí patřil jako vždy jen loukám, šalvěji, vrbám a borovicím.

Nebýt lehce nakloněného sloupu na okraji pozemku, byl by přehlédl prašnou cestu vedoucí ke známému ranči. Očekával, že také uvidí nápis Cesta uzavřena a kabel natažený od kůlu ke kůlu, který Lorneovi zajišťoval dokonalé soukromí. Teď ho spatřil smotaný pod keřem šalvěje.

Než se po hrbolaté cestě dostal přes první sedlo do Lorneova údolí, jediné světlo mu poskytovalo večerní nebe. Údolíčko se nořilo do tmy a Lorneův dům se zdál nejtemnější.

Tanner zastavil a rozrazil dveře auta. Na zadním sedadle našel silnou baterku, rozsvítil ji a ostrým kuželem světla začal přejíždět po povrchu dvora. Každý hrbol nebo sešlápnuté stéblo trávy před ním vyvstaly v ostrém reliéfu.

V ušlapané hlíně dvora uviděl mnoho stop bot i pneumatik, ale kvůli nepolevujícímu větru nebyly vhodné k identifikaci. Opodál si všiml místa s polehlou trávou, které velikostí odpovídalo ležícímu tělu.

Saniťáci se tedy ani nepokoušeli o resuscitaci.

Nikde neviděl dostatek stop, které by naznačovaly, že místo činu bylo správně prohlédnuto.

Kruci, ani dům není zajištěný žlutou páskou…

Tanner naslouchal vlastním myšlenkám a pak se hrubě zasmál. Vždyť tohle není místo činu, jen dvůr, kde umřel starý rančer na zástavu srdce. Lidi přece umírají pořád a žádný zločin za tím většinou není.

Setřást staré návyky bylo obtížné, i když už ho přeložili na prosekturu, kde měl za úkol identifikovat nalezená těla a ztotožnit je s pohřešovanými lidmi.

Lorneův starý Ford 150 parkoval za domem. Stále tatáž tmavě zelená barva s nevadskou poznávací značkou. Spolehlivý vůz. To auto Lornea přežilo, protože se o něj dobře staral. Nezáleželo mu na vzhledu, laku, ozdobách, ale Tanner věděl, že vše podstatné na něm bylo správně udržované.

Zhasl silné světlo a počkal, až oči uvyknou šeru. Kromě vlastního dechu slyšel jen šumění větru a vzdálené vytí kojota. Dobře si pamatoval, ve kterých keřích hnízdí křepelky, kde sokoli, kde může narazit na rysy, medvědy a vzácně i na horskou pumu na večerním lovu. Teď byla všechna zvěř potichu stejně jako tma.

Hlavní dveře do domu zůstaly odemčené a klíč visel na háčku uvnitř, kde ho strýc vždycky nechával. Zadní dveře, které používal častěji, ani vnější zámek neměly – daly se zavřít jen zevnitř na závoru.

Tanner si klíč strčil do kapsy, rozsvítil a vešel do domu. Byl tam cítit prach, jako vždycky. Strýc po sobě uměl uklidit, ale na příliš důkladné pulírování si nepotrpěl. Prach utíral v létě sotva jednou za měsíc, v zimě málokdy. Dům vypadal jako Lorneovo auto, ranč i celý život – žádné ozdůbky, nic extra, ale všechno účelné a funkční. Měl velmi starý nábytek, ani jeden kus se ale nedal považovat za starožitnost.

Tanner pomalu procházel malým domem, až ho zaujaly staré pracovní boty, připravené na lavičce poblíž zadních dveří. Háček na klíčky od auta byl prázdný.

Ty bude mít jistě u sebe místní šerif.

Lorneovy pracovní boty se svalily na stranu. Byly připravené na bláto i hnůj, na obchůzky kolem ohrad i na práci ve stodole. Tanner netušil, proč ho tak zaujaly, dokud si nevzpomněl, že právník řekl, že strýc zemřel zcela oblečený, nejspíš cestou k ohradám.

Pokud se chystal pracovat, proč si vzal sváteční boty, a ne tyhle pracovní?

Instinkt policejního detektiva ho už neopouštěl. Nutil ho evidovat každý detail, každou drobnost, která mohla vést k pochopení celku, což bylo užitečné, pokud řešil případ vraždy nějaké Smithové, ale obtěžující, když se měl postarat o osobní záležitosti.

Už se chtěl obrátit a málem shodil z věšáku ošuntělý stetson. Hned vedle visel další, zánovní – krémově bílý, ještě nedotčený všudypřítomným prachem.

Proč neměl na hlavě klobouk? Jeden nebo druhý. Lorne bez klobouku nikdy nevycházel z domu.

Teď už se začal opravdu rozhlížet, místo aby jen procházel domem jako nějakou vzpomínkou, o niž se neprosil, a ihned si všiml blikajícího světélka záznamníku.

Tak Lorne se už přizpůsobil dvacátému století, ne-li dokonce jednadvacátému. Jestlipak měl i mobilní telefon?

Jen při tom pomyšlení Tanner zavrtěl hlavou. Existovali chlapi ze staré školy, a potom Lorne Davis.

Tanner přešel pokoj a z otlučeného hrnku vedle telefonu vytáhl tužku. Byla na konci okousaná. Ihned si představil, jak do ní strýc frustrovaně kouše, když je nucen vyřizovat jakýkoli nepříjemný telefonát. Pak tím koncem stiskl tlačítko záznamníku.

Přístroj byl tak zastaralý, že neoznámil ani datum a čas volání, a ohraný pásek kazety se jen stěží roztočil.

První zpráva byla od muže.

„Lorne? Tady doktor Warren. Volám kvůli Dingovi. Není to s ním dobrý. Podle některých příznaků, jako třeba vnitřní krvácení, je skoro jasný, že nejspíš sežral jed na krysy, zkrátka něco se strychninem. Nechám si ho tady ještě chvíli, jestli se nevzchopí, ale nejsem si jistý, jestli jsem ho propláchnul včas. Zavolej, až budeš mít čas.“

Tanner zavrtěl hlavou. Ani Lorneův pes teda nedopadl dobře. Asi je to trouba, co sežere všechno, co najde, a lidi si s těmi pitomými návnadami na krysy nikdy nedají pokoj. Bude tomu veterináři muset brzy zavolat.

Další hlas nebyl mužský.

„Lorne, jste tam? Tady Shaye. Vrátila jsem se ze služební cesty. Zvedněte to, prosím.“

Pak nastalo ticho, jak se ta žena odmlčela a vyčkávala.

Tanner zatím hlas automaticky analyzoval – mladá, ale už poměrně zralá, s přirozeně zastřeným hlasem, který nutí muže myslet na zmačkaná prostěradla a dokonalé uspokojení.

Pak se hlas ozval znovu. Žena byla očividně přesvědčená, že ji Lorne slyší a nepřítomnost předstírá.

„Já chápu, že se zlobíte, ale byla to vážně chyba. Kimberli přinesla špatnou smlouvu. Vždyť víte, jak je někdy hrozná. Má v papírech neskutečný binec. Mluvte se mnou, nechte mě to vysvětlit...“

V jejím hlase zazněla naléhavost. Ne ta obvyklá, úlisná urputnost prodejců, ale skutečné emoce. Tanner už v životě slyšel příliš mnoho lhářů a dokázal rozeznat upřímnost.

Pokud nemluvil s psychopatem. Takoví lidé často postrádali skutečné lidské emoce, ale ti chytřejší uměli dobře napodobit to, čemu nerozuměli. Své úmysly dovedně skrývali za maskou zdvořilosti a předstíraných citů jako herci na jevišti.

„Musela jsem odjet do ochranářského útulku, kde nejsou telefony. Netušila jsem, co se stalo, dokud jsem se nevrátila a nenašla zprávu od Kimberli. A od vás. Prosím, dejte mi možnost to vysvětlit. Přinesu správnou smlouvu. Byl to vážně jen trapný omyl.“

Teď už volající neskrývala naléhavost, ani ublíženost.

Nejspíš to myslí vážně, usoudil Tanner.

Pravděpodobně ano.

Tohle by tedy měl taky prověřit. Zapsal si jméno a těsnopisem i stručný dojem ze zprávy do žlutého notesu, který měl Lorne stále připravený u telefonu. Tak starý přístroj neukládal číslo volajícího a neměl ani funkci zpětného volání.

Pak chvíli zamyšleně ťukal tužkou do stolu. Místní policie očividně považovala Lorneovu smrt za přirozenou, jinak by ihned zkontrolovala, kdo mu v poslední době volal. Ale záznamníku se do Tannerova příchodu nikdo nedotkl a nikdo nejspíš ani nebyl v domě.

Zadíval se na štos pošty, odložený na odřené umakartové desce. Na razítkách bylo většinou datum uplynulého týdne a šlo o obvyklé nabídky pro malé farmáře – výprodej krmiva, zahradnického náčiní, pump a zavlažovacích systémů – od místních zelinářů nebo veterinářů. Pouze jedna z obálek Lornea zaujala. Tu ale roztrhl vejpůl a pak ji odhodil.

Jako vždycky. Zkuste ho naštvat, a on se vám odvděčí.

Tanner strčil do útržků koncem tužky. Ať to bylo cokoli, Lorne se ani neobtěžoval dopis přečíst, než ho přetrhnul. Tanner se tedy pokusil tužkou vystrkat papír z obálky, aby ji nekontaminoval svými otisky prstů. Když si uvědomil, co dělá, znechuceně se ušklíbl.

Tohle přece není místo činu a ty už nepracuješ v oddělení vražd. Vyrovnej se s tím.

Ale stále tam chtěl pracovat, chtěl se tam vrátit. Vysedávání v márnici a porovnávání mrtvol s údaji o pohřešovaných ho málem od policie vyhnalo docela.

Málem.

Kdesi hluboko uvnitř nepřestával zarytě věřit, že zanechá svět o něco málo lepší, než z něho odejde. A práce policajta byla z jeho pohledu nejpřímější cesta jak toho dosáhnout.

S tichým klením vzal obálku do ruky. Pozlacený emblém a proložená hlavička se mu zdály až přehnaně nápadné.

Šlo o pozvánku pro Lornea a další osobu podle vlastního uvážení na večírek ochranářského spolku, pořádaný v Křišťálovém salonku v kasinu Tahoe Sky.

Dost legrační místo pro party. Jenže obecní sál v Refuge byl zase ošuntělý asi jako Lorneovy pracovní boty.

Možná proto dopis roztrhal – odjakživa nesnášel honosná, nablýskaná místa.

Pozvánka dělala dojem, jako by jen vytištění stálo padesát babek. Zlato se lesklo jako opravdové. Okázalost sama. Tohle se Lorneovi nepodobalo.

Stejně jako by nikdy nešel ven bez klobouku, i kdyby se hodlal pouze projít po dvoře.

Písmena na obálce zářila jako zlaté nugety na dně potoka.

Zlato.

Tanner vhodil tužku zpět do hrnku a v rychlosti zašel ke krbu do předního pokoje. Na komín i ohniště byl použit místní kámen, ohlazený vodou stékající z vrcholů okolních hor do Davisova údolí. Lorne, stejně jako jeho otec a předtím děda a všichni předkové, nevěřil bankám a všechny ušetřené peníze v podobě zlatých mincí uchovával v domácím sejfu.

Tanner odpočítal kameny po levé straně komína směrem od ohniště vzhůru, ale když došel k pátému, zaváhal.

Nejsi na místě zločinu!

Začal jeden z kamenů uvolňovat, protože o malém prostoru za ním a o zlatých mincích byl informován už od čtrnácti let. Davisové to nejspíš považovali za jakýsi rituál dospívání.

Kámen náhle vypadl, ale odhalil jen prázdný tmavý prostor.

Tannera jako první napadlo, že to byla loupež následující po vraždě, a musel si znovu připomenout, že nevyšetřuje žádný zločin.

Doba teď malým rančerům nepřála a Lorne nejspíš musel zlato vyměnit za daně, jídlo a seno pro koně.

Nechal kámen na krbové římse s tím, že místo lépe prozkoumá později. Pak začal procházet domem a rozhlížet se očima detektiva. Nikde žádné známky, že by to tady prohledával cizí člověk, žádné rozházené věci nebo oblečení. Jen to špinavé v prádelním koši. Nikde ani lístky s poznámkami nebo připomínka, kdy je objednán k lékaři.

Vše na svém místě, jak to chtěl mít osaměle žijící starý muž, který udržoval ranč pro rodinu, kterou nesnášel, nebo pro budoucnost, které se nedočká.

Když se Tanner přesvědčil, že všechno je, jak má být, stáhl povlečení z dvojité postele a vyměnil ho za čisté, které našel v komodě v rohu pokoje. Na spaní ve stodole jako kdysi dávno už byl opravdu starý. Zatímco si zouval boty, uvědomil si, že si jen něco namlouvá.

V tomhle domě by spát nedokázal.

Na to byl příliš plný vzpomínek, lítosti i nezodpovězených otázek.

Vzal tedy mobil, našel jedno číslo a čekal na vyzvánění.

Nic.

Nemáš signál, pitomče.

Pak ale ztuhl, protože zvenčí zaslechl známý, ale nepatřičný zvuk. Po prašné cestě se k domu blížilo auto.

A co teď? Jako by nestačilo, že jsem se do Refuge vůbec musel vrátit.

Zvuk sílil.

Jeho auto stálo na dvoře a neměl čas ho schovat. Ten kdo sem jel, musel být buď Lorneův blízký přítel, nebo někdo, kdo se doslechl o jeho smrti a rozhodl se dům trochu prošmejdit.

Zhasl světlo a vyčkával.

Zvenku zaslechl křupání štěrku, jak auto zastavilo za jeho fordem.

„Haló?“ ozval se ženský hlas. „Je tady někdo? Dingo! No tak, hochu, nesu ti něco na zub.“

Poznal ho okamžitě. Žádný chlap pod osmdesát by nezapomněl na jeho smyslný podtón, který tolik sliboval. Byl to hlas z Lorneova záznamníku.

S rukou na klice ještě chvíli čekal a přemýšlel, jestli je to zlodějka, vražedkyně, sousedka, anebo všechno v jednom.

Table of Contents

1

2