(ukázka)

Copyright © 1977 by Sidney Sheldon Family

LIMITED PARTNERSHIP

Translation © Pavel Dufek, 1994

Copyright © ALPRESS, s. r. o.

Všechna práva vyhrazena.

Žádnou část knihy není dovoleno užít

nebo jakýmkoli způsobem reprodukovat bez písemného

souhlasu držitele práv, s výjimkou krátkých citací

nebo odkazů, které tvoří součást kritického hodnocení.

Z anglického originálu BLOODLINE,

vydaného nakladatelstvím Warner Books v roce 1991

přeložil Pavel Dufek

Redakční úprava Draha Smutná

Grafická úprava obálky Tomáš Řízek

Vydalo nakladatelství Alpress, s. r. o., Frýdek-Místek,

v edici Klokan, 2014

shop@alpress.cz

Třetí vydání

ISBN 978-80-7466-753-4

Natalii z lásky

Poděkování

Třebaže jde o krásnou literaturu, podklady jsou autentické. Rád bych vyjádřil poděkování těm, kdo štědře přispěli k mému výzkumu. Pokud jsem si jejich informace upravil podle potřeb románu, považoval jsem za nutné pozměnit časové rozpětí. Učinil jsem tak na vlastní zodpovědnost. Můj nejhlubší dík patří

dr. Margaret M. McCarronové

druhé studijní poradkyni pro lékařství

okres Los Angeles, Jihokalifornská univerzita

Deanu Bradymu, farmaceutická fakulta

dr. Gregorymu A. Thompsonovi

řediteli Informačního střediska pro léčiva

okres Los Angeles, Jihokalifornská univerzita

dr. Berndu W. Schulzemu

Informační středisko pro léčiva

okres Los Angeles, Jihokalifornská univerzita

dr. Judy Fleshové

Ursi Jäggimu, Hoffmann-La Roche & Co., AG, Basilej

dr. Günteru Siebelovi, Schering AG, Berlín

oddělením Scotland Yardu pro vyšetřování zločinů v Curychu a Berlíně

Charlesi Walfordovi, Sotheby Parke Bernet, Londýn

a Jorje, která zařídí i nemožné.

„Lékař pečlivě připraví směs krokodýlího trusu, ještěrčího masa, netopýří krve a velbloudích slin…“

– z papyru obsahujícího seznam 811 předpisů, které používali Egypťané v roce 1550 před Kristem

Kniha první

1. kapitola

ISTANBUL

SOBOTA 5. ZÁŘÍ, 10 HODIN VEČER

Seděl ve tmě sám za stolem Hadžíba Kafíra a nepřítomně zíral ze zaprášeného okna kanceláře na nestárnoucí istanbulské minarety. Byl doma v desítce metropolí po celém světě, ale Istanbul patřil k jeho oblíbeným městům. Ne turistický Istanbul v ulici Bejoglu ani nevkusný bar Lalezab (Tulipánová zahrada) v Hiltonu, ale zapadlá místa, která znali pouze muslimové – domy na nábřeží, malá tržiště za súky a také hrobka Telli Baby, který byl v ní pochován jako jediný a lidé se k němu chodili modlit.

Čekal s trpělivostí lovce, dokonale ovládal své tělo i emoce. Byl to Velšan a svým vzhledem nezapřel předky. Měl černé vlasy a v obličeji výrazné rysy, živé tmavomodré oči, inteligentní pohled. Měřil 183 centimetrů, měl štíhlé, svalnaté tělo a udržoval si dobrou fyzickou kondici. Ve vzduchu v kanceláři se vznášel odér po Hadžíbu Kafírovi. Páchl tu odporně nasládlý tabák, štiplavá turecká káva i jeho tlusté, umaštěné tělo. Rhys Williams to ovšem nevnímal. Přemýšlel o telefonátu ze Chamonix, který měl před hodinou.

„…Hrozné neštěstí! Věřte mi, pane Williamsi, všichni jsme tím zdrceni. Stalo se to tak rychle, že nebyla šance ho zachránit. Pan Roffe zemřel na místě…“

Sam Roffe, prezident firmy Roffe a synové, druhé největší farmaceutické společnosti na světě, multimiliardářské dynastie obepínající zeměkouli. Nikdo si nedovedl představit, že je mrtvý. Vždycky býval čilý, plný života a energie, věčně na cestách, v letadlech, která ho přepravovala mezi továrnami a úřady firmy po celém světě. Řešil problémy, s nimiž se jiní nedokázali vypořádat, vytvářel nové koncepce, všechny nabádal k vyšší pracovní aktivitě. I když měl z manželství dítě, jeho jediným zájmem byl obchod. Byl to vynikající, neobyčejný člověk. Kdo by ho mohl nahradit? Kdo by byl schopen řídit ohromné impérium, které po sobě zanechal? Přímého dědice neurčil. Kdo by také plánoval, že zahyne ve dvaapadesáti? Věřil, že má ještě spoustu času.

A nyní se jeho čas naplnil.

Světla v kanceláři se najednou rozsvítila a Williamse na okamžik oslepila. Pohlédl ke dveřím.

„Pane Williamsi! Nevěděla jsem, že tady někdo je.“

Byla to Sophie, jedna ze sekretářek, které měl po ruce, pokaždé když byl v Istanbulu. Turkyně, asi pětadvacet, atraktivní obličej a pružné, smyslné tělo. Jemně, staromódně dávala Rhysovi na srozuměnou, že je mu kdykoli ochotna splnit jakékoliv přání, ale on neměl zájem.

„Vrátila jsem se, abych dopsala nějaké dopisy pro pana Kafíra,“ vysvětlila a nenápadně dodala: „Mohu pro vás něco udělat?“

Jak se přiblížila ke stolu, ucítil pižmovou vůni divokého zvířete v říji.

„Kde je pan Kafír?“

Omluvně zavrtěla hlavou. „Dnes už bohužel nepřijde.“ Dlaněmi jemných, šikovných rukou si uhladila šaty. „Mohu vám nějak pomoct?“ Oči měla temné a vlhké.

„Ano. Najděte ho.“

Zamračila se. „Nemám ponětí, kde by mohl…“

„Zkuste Kervansaray nebo Marmaru.“ Nejspíš by uspěla na prvním místě, kde jedna z Kafírových milenek pracovala jako břišní tanečnice. I když u něj člověk nikdy neví, pomyslel si Rhys. Mohl by být nakonec i s manželkou.

Sophie se omlouvala. „Zkusím to, ale bohužel to asi…“

„Vysvětlete mu, že pokud se nedostaví do hodiny, je bez místa.“

Výraz její tváře se změnil. „Uvidím, co se dá dělat, pane Williamsi.“ Šla ke dveřím.

„A zhasněte.“

Ve tmě se mohl snadněji oddávat myšlenkám. Pořád se mu vracel obraz Sama Roffa. V téhle roční době, v září, měl být výstup na Mont Blanc snadný. Pokoušel se o něj už dřív, jenže mu v dosažení vrcholu zabránily bouřky.

„Tentokrát tam zapíchnu firemní vlajku,“ slíbil Rhysovi žertem.

A před chvílí, zrovna když opouštěl hotel Pera Palas, ho zastihl onen telefonický vzkaz: „…Dostávali se přes ledovec… Pan Roffe ztratil pevnou půdu pod nohama a přetrhlo se mu lano… Zřítil se do bezedné rozsedliny…“

Představoval si, jak se Samovo tělo drtí o led a propadá do trhliny. Přiměl se tyhle myšlenky zahnat. Patřily minulosti. Nastal čas dělat si starosti s přítomností. Bylo třeba o Roffově smrti uvědomit jeho příbuzné, a ti byli roztroušeni v různých koutech světa. Muselo se připravit tiskové oznámení. Tahle zpráva způsobí v mezinárodních finančních kruzích šok. Vzhledem k finanční krizi firmy bylo nesmírně důležité, aby byl účinek Samovy smrti co nejmenší. To byl teď Rhysův úkol.

Se Samem se seznámil před devíti lety. Tenkrát bylo Rhysovi pětadvacet a byl odbytovým vedoucím v jedné malé farmaceutické firmě. Měl dobré výsledky a novátorského ducha, a jak se firma rozrůstala, rychle se šířila i jeho pověst. Dostal nabídku od společnosti Roffe a synové, a když ji Rhys odmítl, Sam firmu koupil a poslal pro něj. Ještě teď si vybavoval sílu, která ze Sama vyzařovala při jejich prvním setkání.

„Vy patříte do naší společnosti,“ sdělil mu Sam. „Proto jsem tu vaši zastaralou firmičku koupil.“

Rhysovi to polichotilo a zároveň podráždilo. „Co když nebudu chtít zůstat?“

Sam se usmál a sebejistě pravil: „Však vy budete chtít. My dva máme něco společného, víte? Oba jsme ctižádostiví. Chceme, aby nám patřil svět. Já vám ukážu, jak toho dosáhnout.“

Znělo to jako zaklínadlo, jako příslib ukojení ukrutného hladu, který mu nedal spát, protože věděl něco, co Sam ne: Že žádný Rhys Williams neexistuje. Byl to mýtus vytvořený ze zoufalství, chudoby a beznaděje.

Narodil se poblíž uhelných dolů v Gwentu a Carmarthenu, velšských údolích, kde byla zelená zem zvrásněna vrstvami pískovce a ložisky vápence a uhlí. Vyrůstal v kraji poetických jmen: Brecon, Peny Fan, Penderyn, Glyncorrwg a Maesteg. Tenhle kraj byl legenda. Uhlí uložené hluboko pod povrchem země se vytvořilo před 280 miliony let. Krajina tam bývala pokryta tolika stromy, že veverky mohly přeskákat Brecon až k moři, aniž se dotkly země. Nastala však průmyslová revoluce a uhlíři vyrábějící dřevěné uhlí krásné zelené stromy vykáceli, aby nakrmili nenasytný oheň v pecích železáren.

Jako chlapec žil svými hrdiny z jiných dob a jiného světa. Robertem Farrerem, upáleným na hranici římskokatolickou církví, protože odmítl přijmout kněžský celibát a opustit manželku, dále s králem Hywelem Dobrým, který v desátém století přinesl do Walesu právo, s udatným vojevůdcem Brychenem, jenž zplodil dvanáct synů a čtyřiadvacet dcer a chrabře odrážel útoky na své království. Byla to země slavných dějin. Ale nešlo jen o slávu. Rhysovi předkové byli horníci, všichni do jednoho, a chlapec poslouchal otce a strýce vyprávět děsivé příběhy o starých časech, kdy nebyla práce, bohatá uhelná pole v Gwentu a Carmarthenu byla zavřená kvůli drsným bojům mezi společnostmi a horníky. Ti byli drceni chudobou, která podrývala jejich ctižádost a hrdost, lidského ducha a sílu, až nakonec rezignovali.

Když byly doly otevřeny, prožívali jiné peklo. Většina Rhysových příbuzných v nich zemřela. Někteří zahynuli přímo v nitru země, jiní pozvolna vykašlávali zčernalé plíce. Málokdo z nich se dožil třicítky.

Rhys poslouchal debaty otce a rychle stárnoucích strýců o minulosti, závalech, ochromení provozu a stávkách, o dobrých i zlých časech. Chlapci však připadaly všechny stejně zlé. Myšlenka, že by strávil život v temnotě pod zemí, ho děsila. Věděl, že musí odtud pryč.

Nohy na ramena vzal ve dvanácti. Opustil uhelné údolí a vydal se na pobřeží, do Sully Ranny Bay a Lavernocku, kam se uchylovali bohatí turisté. Dělal jim poslíčka, snažil se být užitečný, pomáhal dámám po strmých útesech na pláž, tahal se s těžkými koši plnými pochutin, v Penarthu kočíroval vozík tažený koníkem a pracoval v zábavním parku ve Whitmore Bay.

Nacházel se jenom pár hodin cesty od domova, ale v podstatě byl mnohem dál. Ti lidé byli z jiného světa. Nikdy si nepředstavoval, že mohou být tak krásní a vyparádění. Každá žena mu připadala jako královna a všichni muži byli elegantní a báječní. Rozhodl se, že do tohohle světa bude jednou patřit a udělá všechno možné, aby ho ovládl.

Když mu bylo čtrnáct, měl již našetřeno dost peněz na cestu do Londýna. První tři dny jen tak bloumal po městě, všechno okukoval, hladově hltal všechny ty úžasné památky, zvuky a zápachy.

Ze všeho nejdřív dělal poslíčka jednomu obchodníkovi textilem. Pracovali tam dva prodavači, oba nadřazení, a jedna prodavačka. Pokaždé když se na ni podíval, srdce mu plesalo. Oba muži s ním zacházeli, jak se na jeho postavení slušelo. Jako by byl prašivý. Byl tam raritou. Oblékal se příšerně, měl odporné zvyky a nesrozumitelný přízvuk. Ani nedokázali vyslovit jeho jméno. Říkali mu Rajs, Raj a Rajz. „Vyslovuje se to Rys,“ opravoval je.

Ta dívka se nad ním slitovala. Jmenovala se Gladys Simpkinsová a spolu se třemi dalšími dívkami bydlela v malém bytě v Tootingu. Jednou mu dovolila, aby ji doprovodil z práce domů, a pozvala ho na čaj. Přepadla ho nervozita. Myslel, že ho čeká první sexuální zážitek, ale když ji objal, vyjela na něj a vysmála se mu. „Z toho nic nebude,“ vyvedla ho z omylu. „Ale dám ti radu. Jestli chceš, aby z tebe něco bylo, opatři si nějaké kloudné šaty, vzdělávej se a nauč se způsobům.“ Pozorovala jeho vyzáblou, vášnivou tvář a zadívala se mu do tajemných modrých očí a jemně dodala: „Až vyrosteš, bude to v pořádku.“

Jestli chceš, aby z tebe něco bylo… To byl okamžik, kdy se narodil fiktivní Rhys Williams. Pravý Rhys Williams byl nevzdělaný, nevědomý chlapec bez zázemí, vychování, bez minulosti a budoucnosti. Zato měl představivost, inteligenci a nezkrotnou ctižádost. Začal představou, čím by chtěl být, čím měl v úmyslu se stát. Když se podíval do zrcadla, neviděl neohrabaného, opovrženíhodného chlapce s legračním přízvukem, nýbrž uhlazeného, příjemného a úspěšného mladého muže. Krok za krokem se své představě blížil. Navštěvoval večerní školu a víkendy trávil v galeriích umění. Chodil do veřejných knihoven a divadla, sedával v galerii a okukoval vkusné oblečení kolemsedících mužů. Škudlil na jídle, aby si jednou za měsíc mohl dovolit zajít do dobré restaurace, kde pečlivě napodoboval způsoby ostatních. Pozoroval, učil se a zapamatovával si. Byl jako houba – vymazával minulost a nasával budoucnost.

Během jediného roku se naučil dost, aby mu došlo, že Gladys Simpkinsová, jeho princezna, je obyčejná holka z lidových vrstev Východního Londýna a již nyní pod jeho úroveň. Od obchodníka textilem odešel a našel si místo prodavače v lékárně, která byla součástí velké sítě. Bylo mu necelých šestnáct, ale vypadal starší. Přibral a na svůj věk byl vysoký. Ženy si začínaly všímat jeho dobráckého velšského pohledu a pohotových a lichotivých průpovídek. Lékárně okamžitě přinesl úspěch. Zákaznice kolikrát čekaly, až se jim bude moct věnovat on. Dobře se oblékal a mluvil spisovně. Ačkoliv věděl, že už se Gwentu a Carmarthenu hodně vzdálil, stále ještě nebyl při pohledu do zrcadla spokojen. Velký kus cesty, kterou musel urazit, měl pořád před sebou.

Do dvou let se stal vedoucím prodejny. Obvodní vedoucí mu tehdy řekl: „Williamsi, to je teprve začátek. Pilně pracujte a jednou z vás bude kontrolor nad několika obchody.“

Rhys málem vybuchl smíchy. Jako by to měl být vrchol jeho snažení! Nadále chodil do školy. Studoval řízení obchodu, marketing a obchodní právo. Chtěl víc. V zrcadle se viděl na nejvyšší příčce žebříčku. Přitom měl pocit, že je stále vespod. Příležitost k postupu nastala, když jednoho dne vešel do krámu jistý obchodní zástupce a sledoval, jak Rhys se šarmem přesvědčuje několik dam, aby si koupily něco, co jim nebylo k ničemu. Potom ho oslovil: „Mládenče, tady maříte čas. Vy byste měl lovit ve větším rybníce.“

„Co tím máte na mysli?“ zeptal se Rhys.

„Povím o vás šéfovi.“

Dva týdny nato již pracoval jako obchodní zástupce oné malé farmaceutické firmy. Takových jako on tam bylo padesát, avšak když se podíval do svého zvláštního zrcadla, poznal, že to není pravda. Jediného konkurenta měl v sobě samém. Byl již o poznání blíž svému vysněnému obrazu, osobnosti, kterou si vytvořil. Člověku inteligentnímu, kulturnímu, znalému světa a okouzlujícímu. Usiloval o nemožné. Každý věděl, že s těmito vlastnostmi se člověk musí narodit, nedají se vypěstovat. Avšak Rhys to dokázal. Stal se obrazem, který si maloval.

Jezdil po vlasti, prodával firemní výrobky, hovořil a poslouchal. Do Londýna se vracel plný praktických návrhů a rychle stoupal na žebříčku.

Tři roky po nástupu do firmy byl jmenován ředitelem odbytu. Pod jeho zdatným vedením se podnik začal rozpínat.

Po čtyřech letech vstoupil do jeho života Sam Roffe. Odhalil v něm dravou touhu.

„Jste jako já,“ řekl mu. „Oba chceme, aby nám patřil svět. Ukážu vám jak.“ A slovo dodržel.

Sam byl vynikající učitel. Během následujících devíti let pod Samovým vlivem byl Williams pro společnost neocenitelný. Postupem doby na něj přecházela stále větší zodpovědnost, přeorganizovával různá oddělení, dával věci do pořádku všude, kde to bylo potřeba, koordinoval rozličné pobočky společnosti, vytvářel nové koncepce. Po tom všem věděl o chodu firmy víc než kdokoliv jiný kromě Sama. Rhys byl logickým následníkem ve funkci prezidenta. Když se spolu jednou ráno vraceli z Caracasu v jednom z osmi firemních letadel, luxusně upraveném Boeingu 707-320, Sam Rhyse pochválil za výnosný obchod, který uzavřel s venezuelskou vládou.

„Za tohle dostaneš tučnou prémii.“

Rhys odpověděl klidně: „Same, nestojím o prémii. Radši bych bral nějaké akcie a místo ve správní radě.“

Zasloužil si to, a oba si toho byli vědomi. Jenže Sam ho zklamal. „Je mi líto. Nemůžu měnit zásady. Ani kvůli tobě. Roffe a synové je společnost čistě v soukromých rukou. Akcie nemůže vlastnit a ve správní radě sedět nikdo jiný než členové rodiny.“

To Rhys samozřejmě věděl. Účastnil se všech zasedání správní rady, ovšem nikoliv jako její člen. Pouze jako pozorovatel. Sam byl poslední muž z rodu Roffových. Ostatní byly ženy – Samovy sestřenice. Muži, za něž se provdaly, seděli rovněž ve správní radě. Walther Gassner, manžel Anny Roffové, Ivo Palazzi, jehož si vzala Simonetta Roffová, Charles Martel, choť Hélène Roffové. A také sir Alec Nichols, protože jeho matka byla Roffová.

A tak byl Rhys nucen učinit rozhodnutí. Věděl, že si zaslouží být ve správní radě a že by měl jednou společnost vést. Současné okolnosti tomu sice bránily, ale daly se změnit. Rozhodl se zůstat a čekat, jak se to vyvine. Od Sama se naučil trpělivosti. A Sam byl najednou nebožtík.

***

Místnost opět zaplavilo světlo. Tentokrát stál ve dveřích Hadžíb Kafír, ředitel odbytu v turecké pobočce. Byl malý, snědý a jako odznaky hrdosti nosil diamanty a tlusté břicho. Vypadal neupraveně, oblečení na sebe jen narychlo naházel. Takže z nočního klubu ho Sophie nevytáhla. Tak, pomyslil si Rhys, vedlejší účinek Samovy smrti: přerušovaná soulož.

„Rhysi!“ zvolal Kafír. „Drahý příteli, odpusť. Neměl jsem tušení, že jsi ještě v Istanbulu. Honil jsi letadlo a já měl něco důležitého na prá…“

„Posaď se, Hadžíbe. Dobře mě poslouchej. Chci, abys poslal firemním kódem čtyři telegramy. Každý do jiné země. Chci, aby je vlastnoručně doručili naši poslové. Rozumíš?“

„Samozřejmě,“ ujistil ho zaražený Kafír. „Naprosto.“

Rhys se zadíval na jemné zlaté hodinky značky Baume & Mercier na jeho zápěstí. „Pošta v Novém Městě už bude zavřená. Pošli to z hlavní pošty Yeni. Chci, aby to bylo do půl hodiny.“ Podal mu text telegramu, který předtím napsal. „Jak to někdo pustí ven, bude okamžitě propuštěn.“

Kafír mrkl na papír a vykulil oči. „Můj ty bože!“ vykřikl. „Prokristapána!“ Podíval se Rhysovi do zasmušilé tváře. „Jak… jak se ta hrozná věc přihodila?“

„Sam Roffe zahynul při nehodě.“

Až nyní si Rhys připustil myšlenku na to, co dosud vyháněl z hlavy, čemu se vědomě vyhýbal: na Elizabeth Roffovou, Samovu dceru. Právě oslavila čtyřiadvacet. Když se s ní setkal poprvé, bylo jí patnáct, měla nadváhu, na zubech rovnátka, byla velmi plachá, samotářská, a přitom vzpurná. Mezitím sledoval, jak vyspívá ve velice nevšední ženu, krásnou po matce a inteligentní a oduševnělou po otci. K otci velmi lnula, a tak bylo Rhysovi jasné, jak hluboce se jí zpráva dotkne. Musel jí to sdělit sám.

O dvě hodiny později se nacházel ve firemním letadle nad Středozemním mořem a směřoval do New Yorku.

2. kapitola

BERLÍN

PONDĚLÍ 7. ZÁŘÍ, 10 HODIN DOPOLEDNE

Anna Gassnerová-Roffová věděla, že už nesmí křičet, jinak by se Walther vrátil a zabil by ji. Krčila se v koutě ložnice, bezvládně se zachvívala a čekala na smrt. Příběh, který začal jako krásná pohádka, pokračoval terorem a končil neuvěřitelným hororem. Trvalo jí dlouho, než se podívala pravdě do očí a zjistila, že muž, kterého si vzala, je vraždící maniak.

Než se s Waltherem Gassnerem seznámila, nemilovala nikoho. Dokonce ani vlastní rodiče. Jako dítě byla křehká, stonavá a často omdlévala. Nemohla si vzpomenout, že by někdy měla pokoj od nemocnic, ošetřovatelek a specialistů povolávaných z dalekých míst. Jelikož její otec byl Anton Roffe ze společnosti Roffe a synové, létali za ní do Berlína lékařští odborníci z různých koutů světa. Když ji ovšem prohlédli, a udělali jí testy, nebyli o nic moudřejší než předtím. Nedokázali stanovit diagnózu.

Anna nebyla schopna chodit do školy jako jiné děti. Časem se uzavřela do sebe, vytvořila si vlastní svět plný snů a fantazií a nikdo do něj nesměl vstoupit. Malovala si vlastní obrazy o životě, protože skutečné barvy byly natolik křiklavé, že je nepřijala. Když jí bylo osmnáct, závratě a omdlévání ustaly stejně záhadně, jako kdysi začaly. Přesto jí zkazily život. Ve věku, kdy se většina děvčat zasnubovala nebo vdávala, Annu žádný chlapec ani nepolíbil. Namlouvala si, že jí to je jedno. Byla spokojená s životem, jaký žila ve svých snech, kde jí nic nepřekáželo. Když jí bylo kolem pětadvaceti, hlásili se uchazeči o její ruku, neboť Anna nosila jedno z nejprestižnějších jmen na světě a mnoho mužů prahlo po jejím majetku. Dostala nabídku od švédského hraběte, italského básníka a několika princů z chudých zemí. Všechny je odmítla. V den jejích třicátých narozenin si její otec, Anton Roffe, povzdechl: „Umřu, a ani se nedočkám vnoučat.“

Třicáté páté narozeniny odjela slavit do Kitzbühelu v Rakousku. Tam se seznámila s Waltherem Gassnerem, o třináct let mladším lyžařským instruktorem.

Jakmile ho poprvé zahlédla, doslova jí vyrazil dech. Právě sjížděl Hahnenkamm, příkrý závodní svah. Nikdy nezažila krásnější pohled. Zajela až na konec sjezdovky, aby si ho líp prohlédla. Byl pro ni jako mladý bůh. Těšilo ji jen tak se na něj dívat. Přistihl ji, jak na něj zírá.

„Vy nelyžujete, gnädiges Fräulein?“

Jen zavrtěla hlavou, protože se bála, že by jí selhal hlas. Usmál se. „Tak vás zvu na oběd.“

Propadla panice jako malá holka. Od té chvíle ji Gassner pronásledoval. Anna nebyla hloupá. Uvědomovala si, že není ani hezká, ani oslnivá, a kromě jména toho muži moc nabídnout nemůže. Věděla však, že za tou obyčejnou slupkou se skrývá krásná, citlivá duše plná lásky, poezie a hudby.

Možná právě proto, že sama krásná nebyla, měla krásu v hluboké úctě. Navštěvovala muzea a hodiny a hodiny si prohlížela obrazy a sochy. Když spatřila Walthera Gassnera, jako by pro ni ožili všichni bohové.

Přisedl si k ní, když druhý den snídala na terase hotelu Tennerhof. Vypadal jako mladý bůh. Měl pravidelný, ostře řezaný profil a jemné, a přitom výrazné rysy. Obličej měl hodně opálený a zuby bílé a rovné. Vlasy měl světlé a oči břidlicově šedé. Pod lyžařskou kombinézou objevila pohyb bicepsů a stehenních svalů a pocítila chvění ve stydké krajině. Ruce schovala do klína, aby si nevšiml nadměrně zrohovatělé pokožky.

„Včera odpoledne jsem vás hledal na svazích,“ spustil. Anna nebyla schopna odpovědět. „Jestli nelyžujete, rád bych vás to naučil.“ Usmál se a dodal: „Zadarmo.“

Na první lekci ji vzal na Hausberg, svah pro začátečníky. Oběma bylo hned zřejmé, že na lyžování Anna nemá talent. Neustále ztrácela rovnováhu a padala, ale nenechala se odradit. Zkoušela to znovu a znovu, protože měla strach, aby jí neopovrhoval. Místo toho ji i po desátém pádu zdvihl a něžně poznamenal: „Vy jste předurčena k lepším věcem než k tomuhle.“

Table of Contents

Poděkování

Kniha první

1. kapitola

2. kapitola

Kniha druhá