(ukázka)

Copyright © 2013 by Bastei Lübbe AG, Köln

Translation © Jesika Schaft, 2014

Copyright © ALPRESS, s. r. o.

Všechna práva vyhrazena.

Žádnou část knihy není dovoleno užít

nebo jakýmkoli způsobem reprodukovat bez písemného

souhlasu držitele práv, s výjimkou krátkých citací

nebo odkazů, které tvoří součást kritického hodnocení.

Z německého originálu DIE MAORI – PRINZESSIN

přeložila Jesika Schaft

Redakční úprava Slávka Poberová

Grafická úprava obálky Tomáš Řízek

Vydalo nakladatelství Alpress, s. r. o., Frýdek-Místek,

v edici Klokan, 2014

shop@alpress.cz

Vydání první

ISBN 978-80-7466-756-5

ČÁST I.

POVERTY BAY, PROSINEC 1867

Schyluje se k velkému obřadu. Náčelník Rane Kanahau seděl na trůně z palmového listí a spokojeně pozoroval rušné dění, spojené s přípravami na zasvěcení jeho starší dcery. On sám předal tatérům tohunga-ta-moko, ozdobenou dřevěnou bedničku oko s barevnými pigmenty awheto a ngarehu, předávané z generace na generaci, aby vzniklo nezaměnitelné moko.

Tatéři byli dva staří muži, kteří znaky původu vyškrábali do obličeje a na stehna už i jemu. Tyto nezaměnitelné vzory byly jeho velkou pýchou. Kdo pohlédl na jeho moko, okamžitě poznal, že není jen náčelníkem, ale velkým vládcem.

Dnes je velmi význačný den. Jak rád by Kanahau měl syna, jemuž by mohl předat trůn! Jenže bůh plodnosti jemu a jeho ženě splnění tohoto přání odepřel. Daroval jim dvě děvčata. Kanahau nyní vkládal veškerou naději do staršího dítěte, jež se při rybolovu i lovu chlapcům naprosto vyrovnalo. Kdyby nevypadala jako dcera, mohl se náčelník Kanahau poddávat iluzi, že zplodil syna. Je tak divoká a nezkrotná. Pravá válečnice.

Stačilo jen pomyslet na přepadení před několika lety. Ahorangi bylo teprve jedenáct let, ale bojovala jako muž. Byl na její odvahu pyšný. Jenže teď nastal nejvyšší čas, aby se upamatovala na své ženské povinnosti. Proto bude dnešní obřad spojený s uzavřením sňatku.

Hehu, ženich, byl její přítel už od dětství. Byl synem náčelníka věrně oddaného Kanahauovi, a už odedávna s ní trávil mnoho času. Jejich legendární souboje vešly do paměti. Ty děti soupeřily jako bratři, dokonce v tradičním boji s holí se měřily – muž proti muži. Že Hehu vůči princezně cítil víc než bratrské přátelství, jejímu otci neuniklo. Když mu Kanahau navrhl, aby se s jeho dcerou v den tetování oženil, byl mladík bez sebe nadšením. Ahorangi však reagovala explozí zlosti. Rukama nohama se bránila plánu stát se vdanou ženou. Její otec ovšem nedal jinak, než že její sňatek je daná věc. Od té doby chodila jeho dcera po vesnici zamračená, nikdo na ni nesměl promluvit, a na svého dávného přítele se ani nepodívala. Náčelníkovi bylo mladého muže líto. Stále znovu Ahorangi vyhledával a inkasoval jedno odmítnutí za druhým.

Kanahau pohledem spočinul na odmítavé a hrdé nejstarší dceři a hlasitě vzdychl. Miloval ji z celého srdce, miloval ji víc než o rok mladší Harakeke, ale její tvrdošíjnost mu působila starosti. Má citlivý Hehu vůbec šanci její divoký charakter zvládnout?

Co ho však znepokojovalo víc než její protest proti manželství, byl její veřejně proklamovaný odpor k moko. Prosila a žadonila, aby její tvář znaků po předcích ušetřili. Souhlasila by s tetováním na nohou, ale to by na první pohled nikdo nepoznal její vznešený původ. A právě tomu účelu tyto znaky slouží. Moko musí viditelně zdobit její bradu.

Budu vypadat jako mužský s fousy, odporovala otci. Chtělas přece vždycky být chlapcem, odpověděl jí na to on – jenže to ona odmítla uznat. A to, co řekla pak, trápilo Kanahaua ještě v tomto vznešeném okamžiku, kdy Ahorangi dělily od zasvěcení už jen okamžiky. Provokativně se ho zeptala, proč Angličanky ve tváři žádné moko nenosí. Dala jasně najevo, že pakehové jsou v tomto bodě rozhodně civilizovanější než Maoři. Ta slova Kanahaua zasáhla až do morku kostí, on bílým rozhodně žádné přednosti vůči svému národu přiřknout nehodlal.

Kanahau se zhluboka nadechl a pokusil se uvolněně usadit na svém trůně. Čeho se obává? Vždyť už se nemůže nic stát!

Mladí muži z jeho i Hehuova kmene už začali s přípravami, aby po Ahorangině zasvěcení předvedli haka, maorský rituální tanec. Tatéři si mezitím připravovali nástroje a rozkládali je před princeznou. Byla to dlátka z kostí albatrosa. Pomyšlení, že pleť ve tváři jeho dcery, dosud jemná jako květ, bude brzy hrubá a plná jizev, naplňovalo Kanahaua hrdostí. Jemu se broskvová pleť pakehovských žen nelíbila. Nechápal, jak někdo může takové bledé, hladké tváře vůbec obdivovat. Až bude jeho dcera poznamenaná jakožto maorská princezna, jistě s takovými pošetilými srovnáními přestane… To si Kanahau v tom okamžiku aspoň namlouval.

Ženy se daly do zpěvu. Jejich hlasy naplnily ono vznešené místo a nesly se až nad moře. Kanahau si potajmu setřel z koutku oka slzu. Stýskalo se mu po ženě, jež zemřela před necelým rokem. Byla by tolik pyšná, kdyby mohla zažít, jak se její bouřlivá dcera nyní nechá zkrotit a naučí se respektovat rituály svých předků. Možná, že by se Ahorangi pod matčinou ochranou nadále vzpírala proti tetování i sňatku. Kdyby bylo po jeho, slavil by se tento den už přede dvěma lety. Avšak jeho žena Ihapere se vždycky postavila před dceru a muže ukonejšila. Trvala na tom, že dají dívce čas do šestnácti let. Teď už jí však bylo sedmnáct a v otcových očích byla zralá jako sladká brambora, kterou příliš dlouho skladovali ve spižírně.

Kanahau se chtěl naposledy podívat na její dětsky neposkvrněný obličej. Byla tak podobná své matce, že si nemohl nevzpomenout, jak vehementně jeho otec kdysi protiřečil svatbě syna s onou „hubenou tváří“, jak svou budoucí snachu tehdy pojmenoval. Kanahaua však právě tyto – pro maorskou ženu neobvykle křehké – rysy okouzlily. Ihapere ovšem měla na bradě moko, které nosila s pýchou. A právě tam za chvíli oba tohunga-ta-moko jeho dceři vyryjí moko do kůže.

Vtom ženy přestaly zpívat. Ozval se křik.

Kanahau se zděšeně odvrátil od dcery. Mezi křičícími ženami se prodírala skupinka jezdců. Odkud se tu najednou vzali, vědí jen bohové. Náčelník v tu chvíli ještě nepostřehl dosah tohoto vyrušení. Teprve když jeden z mužů popadl jeho dceru Harakeke a vytáhl ji k sobě na koně, došlo mu, že jde o zbabělé přepadení. Slyšel už o tom, že osadníci, hladoví po lásce, občas loupí maorské ženy – ale jak se mohli opovážit vniknout do jeho vesnice, a ještě navíc právě dnes?

Kanahau se zvedl a dal znamení mladým mužům, připraveným k tanci haka, aby se proti vetřelcům bránili. Válečníci se s bojovným křikem vrhli na opovážlivce a zahnali jednoho každého pakeha na útěk. Se zlostným klením se tryskem klidili pryč.

Taky Kanahau se vrhl do boje. Právě se vypořádal s posledním z jezdců. Vtom se prudce obrátil, protože zaslechl ostrý výkřik.

Náčelníkovi ztuhla krev v žilách. Místo, kde před okamžikem ještě seděla jeho milovaná dcera Ahorangi, se halilo do oblaku prachu, zvířeného prchajícím koněm. Když se oblak rozplynul a Kanahau měl zase volný výhled, vyrazil při pohledu na prázdný palmový trůn pronikavý výkřik.

VLAK DO NAPIERU, PROSINEC 1930

Zpočátku Eva napjatě vyhlížela z okna vlaku. Tak divokou krajinu nikdy předtím neviděla. Do dne, kdy za sebou všechno zanechala, se jen málokdy dostala za humna Badenheimu, malého falckého světa s jeho zvlněnou krajinou a vinohrady, kam oko dohlédne. Vždycky toužila odtud jednoho dne odejít, ale jak rychle a jakým způsobem se její nejtajnější sny měly naplnit, to by nikdy nepovažovala za možné.

Už to pomalu bude čtvrt roku. Nikdy nezapomene ten večer, kdy spolu všichni seděli při svíčkách a otec jim předložil svůj plán. Z paměti jí nikdy nevymizí ani vzpomínka, jak bezvýrazně tu novinu o brzkém vystěhování přijala matka. Že kolikrát celé hodiny bez hnutí seděla ve svém křesle a zasmušile hleděla před sebe, na to si Eva za ta léta zvykla. Ale že ani nehlesla, když se po ní žádalo, aby z jednoho dne na druhý opustila svou milovanou vlast, to Evu překvapilo.

Sama ovšem sotva dokázala skrývat nadšení. Amerika byla víc, než v co mohla doufat. Pak však otec její radost prudce zchladil: do Ameriky vezme jen jejího bratra Hanse. Jeho trudnomyslná žena s temperamentní dcerou mezitím odcestují na Nový Zéland k jakési sestřenici.

„Jízdenky prosím!“ vytrhla ji z myšlenek věta v angličtině. Eva sebou trhla a zalovila v kabelce. Lístek si jen tak tak mohla koupit z posledních peněz, které si její matka vzala na loď jako příruční kasu. Vlastně ji měli v Aucklandu vyzvednout. Když až do dalšího rána úplně sama čekala na molu, vydala se hledat telefon, aby tetě zavolala. Bylo jí sděleno, že má nasednout na vlak do Wellingtonu, v Taumarunui přestoupit a z nádraží v Napieru se dát odvézt. Zrovna přívětivě její teta po telefonu nezněla. Přitom otci napsala milý dopis, že jeho ženu i dceru rádi přivítají na dva roky. Ve vinařství je práce dost a každá ruka je dobrá.

Okolnosti se teď však zjevně změnily. O domě ve městě totiž řeč nebyla.

„Nějak jste se zasnila?“ slyšela hlas průvodčího.

„Ne, promiňte, tady je jízdenka!“ vyhrkla Eva anglicky.

„Odkud jste?“

Eva sebou trhla. Copak je slyšet, že je z Německa? Vždyť se tak pilně učila. Po celou dobu na lodi nedělala nic jiného, než že seděla na své palandě a biflovala. Za žádnou cenu nechtěla na druhém konci světa vypadat jako slova neschopná hlupačka.

„Z Německa,“ odpověděla zdráhavě.

Průvodčí se rozzářil. „Já to věděl. A lhal bych, kdybych vám rovnou nepřiznal, že tam slyším i tu svou Falc!“

Evina tvář se rozjasnila. Vesele přikývla. „Přesně tak! Jsem z Badenheimu.“

Muž se podrbal na bradě. „Ten já neznám, ale já už jsem tady přes čtyřicet let. Byl jsem ještě dítě, když jsme se vystěhovali…“ Najednou se zarazil a zkoumavě se na ni podíval. „A vás poslali kolem světa úplně samotnou?“

„Ne, s matkou. Ale ona cestou zemřela…“

Do očí jí vyhrkly slzy. Najednou se nedokázala ovládnout. Muselo to být tím cizím mužem, který mluvil důvěrně známou řečí. K tomu ty bolestivé vzpomínky na den, kdy se její matka už neprobudila. Měla to najednou před očima tak živě, jako by byla zase zpátky na lodi.

„Dyť je po ní!“ namítla žena z vedlejší palandy nelítostně, když Eva jako pomatená začala třást bezvládným tělem své matky.

Nejpozději v tom okamžiku pochopila, že ta stará žena má pravdu – ale odmítla ji přijmout. Vyřítila se z haly plné paland a křičela jméno doktora Frankeho. Lékař ji okamžitě následoval zpátky k matčině posteli. Znal ji dobře, protože se za zlé chřipkové vlny, která řádila mezi pasažéry, dobrovolně přihlásila jako pomocnice. S Evou neúnavně pečovaly o nemocné, ne beze strachu, že by se mohly nakazit samy. Naštěstí však nedostaly ani rýmu. Epidemie na palubě byla mezitím překonaná, vyžádala si jen málo obětí.

Šedovlasý lékař se sklonil k Martě Schindlerové a zbledl.

„Vaše matka je mrtvá,“ řekl po krátké prohlídce.

„Včera přece byla ještě úplně v pořádku! Neměla žádné příznaky té příšerné chřipky. Ani netrpí na slabé srdce. To přece není možné!“ protestovala Eva zoufale.

Doktor Franke jí naznačil, aby šla za ním, protože se na ně mezitím soustředily pohledy všech spolucestujících žen.

Eva se nechala odvést ze sálu noclehárny. Dosud nechápala, co se stalo.

„Já už jsem se divil, kam nám zmizel ten veronal. Ale tady je prázdná lahvička…“ Lékař jí podržel před očima lahvičku.

„Odkud to máte?“

„Leželo to pod dekou vaší matky. Našel jsem to, když jsem ji poslouchal. Musíte teď být statečná: vaše matka si vzala život.“

„Už se o to pokusila jednou,“ odpověděla Eva sotva slyšitelně. Otec jí jednou vysvětlil, že se Martiny deprese datovaly zhruba od jejího porodu.

Průvodčí se mezitím posadil k Evě na lavici a objal ji kolem ramen. Když pochopila, že se ji ten cizí muž pokouší utěšit, hlasitě vzlykla. Konečně mohla plakat. Celou dobu od toho příšerného dne byla jako zkamenělá.

„Nejsou smutná, slečinko,“ slyšela tiše mluvit průvodčího, ale proti tomu nahromaděnému smutku nic nezmohla. Musela se mu podvolit. Konečně! Všichni se divili, že neplakala. Ani když kapitán shodil pytel s matčiným tělem do moře. Nedokázala plakat. Její nitro bylo naprosto strnulé.

Teprve v této chvíli, kdy se opírala o neznámého mohutného mužského ze své domoviny, dokázala truchlit nad ztrátou matky i sama nad sebou, opuštěnou v cizí zemi.

Napíšu otci, aby mi poslal peníze na cestu. Brzy je uvidím, dodávala si odvahy. Ne až za dva roky, jak to otec původně naplánoval.

Do dvou let budu mít dost peněz pohromadě, abychom zase mohli obdělávat své svahy a žít z prodeje vína – tak vždy otec sliboval – ale do té doby na tom zuboženém kousku země, která kdysi bývala výnosným vinohradem, nelze živořit.

Po válce to s vinohradem šlo pořád z kopce. Otec se vrátil domů s válečným zraněním, pak se brzy připojil k separatistům kolem Heinze Orbise. Jeho snem byla svobodná Falc, opírající se o Francii. Avšak podpora hnutí mezi lidem nebyla zrovna velká. Peter Schindler se od separatistů sice oddělil včas, aby za to nepykal životem, jenže v očích francouzských okupantů platil za politicky nespolehlivého, a z pomocných prostředků bavorské zemské vlády nedostal vůbec nic. Starosta frankofilního pomatence, jak Schindlerovi po vesnici říkali, prostě přešel. S tím výsledkem, že musel prodávat vinohrady, a z toho, co zbylo, pak už nedokázal rodinu živit. Zdráhal se však prodat usedlost. Namísto toho kvůli koupi lístků na cestu do Ameriky a na Nový Zéland zastavil veškeré šperky, které kdysi podědil po matce. Nebylo jich málo – Schindlerovo vinařství za časů jeho rodičů zažilo slavné časy.

Eva se otřepala ze zamyšlení, když se průvodčí s omluvou zvedl. Musel pokračovat v obchůzce. Neopomněl se však zeptat, kde bude dívka v Napieru přebývat. Když před ním zmínila adresu Cameron Road, tiše hvízdl a vysvětlil jí, že to je ulice starých viktoriánských vil. Tam bydlí lepší lidi, mrkl na ni.

Eva přátelskému průvodčímu poděkovala. Kdyby věděl, jak moc jí je jedno, kam že to přesně jede. Stejně tam dlouho nezůstane. Byla posedlá jedinou myšlenkou: napíše otci dopis, jakmile jí na sebe pošle spojení, a požádá ho, aby směla cestovat za ním.

Když už jsem přežila tuhle štrapáci, tak dorazím ve zdraví ještě i do Ameriky, pomyslela si a napřímila se. Venku svítilo slunce a ve vlaku začínalo být teplo. Eva si svlékla svůj tmavý vlněný kabát, který ji provázel celou cestu. Otec jí ho koupil v Hamburku. Museli tam strávit několik dní v ošuntělém příbytku, zatímco čekali na vyplutí. Ani to nikdy nezapomene… Jak s matkou stanuly na tom obrovském parníku a mávaly otci a bratrovi, než ti dva splynuli s davem, loučícím se na náplavce s příbuznými.

První noc na obrovské lodi plné vystěhovalců se Eva uplakala do spánku, aby potom už neprolila jedinou slzu. Až doteď. Vlak projížděl krajem hor a zelených luk. Ty hory byly vyšší než doma, louky byly zelenější. Eva přitiskla nos na okno. Dokonce i sluneční paprsky, které krajinu zalévaly teplým světlem, se jí zdály silnější než v Badenheimu. Nechtěla nic propást. Jenže už za chvíli se jí zmocnila únava. Oči se jí zavřely a hlava se sklonila na prsa.

NAPIER, PROSINEC 1930

Probudilo ji až silné zatřesení. Byl to ten milý průvodčí.

„Rychle, musíte vystupovat. Jinak se svezete až do Hastingsu!“ volal na ni a vytahoval její kufr ze sítě. Pak jí s ním rychle pomohl k východu. Eva vyskočila, popadla kabát a kabelu a spěchala za ním. Sotva stanula na peroně, už se vlak dával zase do pohybu.

„Hodně štěstí v nové vlasti!“ halekal na ni průvodčí a mával jí.

Eva měla jen jeden kufr, ten byl ovšem tak těžký, že ho sotva unesla. Stačilo s ním ujít pár metrů na prostranství před nádražím a byla zpocená. Po přistání v Aucklandu tomu nebylo jinak. Na této odlehlé části světa vládly v prosinci letní teploty.

Hledala taxi, ale v poledním vedru nebylo široko daleko vidět jediný vůz.

„To byste se načekala,“ poznamenala žena, spěchající kolem. „O sobotách a nedělích toho moc nejezdí. Mužský jsou všichni na rybách nebo na toulkách.“

„A jak se dostanu do Cameron Road?“

„Jednoduše. Půjdete tady tou ulicí doleva a pak pořád rovně. Potom se ještě jednou zeptáte. Budete muset kousek do kopce, ale co, jste mladá! Za čtvrt hodinky jste tam.“

Eva se zhluboka nadechla a uvažovala. Má tetě zavolat a požádat, aby ji vyzvedli? Jenže měla pořád ještě v paměti ten nevrlý tón, kterým se jí ozvala do telefonu. Tetin hlas jí nedával velké naděje na vlídné přijetí. A co asi řekne, až se tam objeví bez matky? Eva rezolutně popadla kufr a vydala se doleva, jak jí to poradila kolemjdoucí. Cesta se neskutečně vlekla. Malou útěchou byl strhující výhled na moře, které se objevilo po pravé straně. Avšak ani tato radost nedala zapomenout na bolavou ruku. Musela se každou chvilku zastavit, aby vzala kufr do druhé ruky.

Pak potkala starou ženu tmavé pleti, s kudrnatými, černými vlasy, protkanými šedými pramínky. Má ji zkusit oslovit? Eva váhala a nejspíš proto se na ni dívala tak upřeně, že se cizí paní zastavila a přímo se zeptala, proč si ji dívka tak prohlíží.

Evě to bylo nepříjemné a při vysvětlování, že přijela z Německa navštívit tetu, která bydlí na Cameron Road, se poněkud zakoktala.

Stařenka se usmála.

„Ty jsi asi nikdy předtím neviděla Maorku, co?“

Eva zavrtěla hlavou. „Já jsem z vesnice. Nikde jinde jsem nebyla, dokud otec nerozhodl, že se vystěhujeme.“ Měla potíže najít ta správná anglická slova. Ve škole angličtinu neměli, a její píle na lodi se vyplatila potud, že většinou rozuměla, co jí kdo říkal, ale k plynulému mluvení to zatím nestačilo. Trochu se proto styděla. Stejně jako se styděla za skutečnost, že o této zemi v podstatě nic neví. Moc by ji mrzelo, kdyby ji považovali za hloupou. Nedostatečné školní vzdělání považovala totiž za svou slabinu. Jak ráda by šla do Mohuče nebo Wormsu na vyšší školu – jako Inge, její přítelkyně a dcera starosty. Jenže na školy nebyly peníze, a navíc bylo potřeba, aby se starala o domácnost. Někdo se totiž musel pustit do vaření a uklízení, když matka kolikrát celé týdny jen smutně zírala před sebe.

„A kdepak je tvoje matka?“

Eva se na Maorku polekaně podívala. „Jak víte, že se mnou očekávají i moji matku?“

Stará paní se zasmála.

„Protože jsem sestra paní Boldové.“

„Paní Boldové? Ale mě očekává paní Clarkeová.“

„To je její dcera.“

„Aha. Otec mi ani neřekl, že matka paní Clarkeové bydlí ve stejném domě. Já jsem z toho stejně trochu popletená. Vlastně jsem měla jet na vinice a ne do města.“

Maorka se zamračila. „Tak to si dovedu živě představit, že vašemu otci starou dobrou Lucii prostě zapřeli. Navíc paní Clarkeová se mezitím jmenuje jinak. Vdala se totiž za jistého doktora Thomase.“

„Ne… Totiž…, já vím, že strýc mého otce měl ženu, jinak by tu koneckonců paní Clarkeová, totiž… otcova sestřenice…, tedy paní Thomasová, ani nemohla být… My jsme jenom mysleli, že už dávno ne…“ Eva se zarazila uprostřed slova a zrudla.

„Jen to klidně dořekni. Mě tím nevyděsíš. Vlastně máš svým způsobem pravdu. Lucie se sice těší pevnému zdraví, ale občas ji rádi zapírají.“

Maorská žena sáhla po Evině kufru. „Jejda, tohle monstrum že máme dopravit až tam do kopce? Proč tě Johanna vlastně nevyzvedla? Nebo aspoň Adrian…“

„Já…, já jsem o to ani nežádala, protože po telefonu zněla tak odmítavě.“

Snědá stařenka se zase nahlas zasmála.

„No tak pojď, ať naši paní domu konečně poznáš osobně.“

To nezní zrovna povzbudivě, prolétlo Evě hlavou. Společně s tou vlídnou paní popadla kufr. Ve dvou se nesl podstatně snáz.

„Kdo je Adrian?“ zeptala se po chvíli.

„Luciin vnuk, Johannin syn – tedy: syn paní Thomasové a Johna Clarkea. Jeho táta byl správný chlap, jenomže byl pro tenhle svět moc slabý. Je to můj kmotřenec – totiž Adrian – ne jeho otec. Ten je totiž už po smrti, i když byl na umírání ještě moc mladý.“

„A jak je starý? Myslím ten Adrian?“

„Je mu dvacet. Vyklubal se z něj moc pěkný kluk. Byl by z něj skvělý vinař, kdyby to ovšem nešlo s vinařením tak z kopce. Ale jeho stejně zajímají jen ty staré baráky…“

Eva Maorku už vůbec nevnímala. Udiveným pohledem klouzala po domech, které se teď před nimi objevily. O této zemi a jejích obyvatelích toho věděla jen málo, ovšem stavební sloh, tím nádhernější, čím více se blížila, ten znala až do detailů. Když se jednou za čas dostala do Mohuče, dopřála si svou největší radost a kupovala si publikace o architektuře. Peníze na ně vydělávala opatrováním dětí. Moc ji teď zamrzelo, že knihu o viktoriánských domech musela krátce před odjezdem dát pryč. Na přání otce, jenž prodával veškeré rodinné cennosti, aby naplnil cestovní pokladnu.

„Tak jsme tady! Copak, zasnila ses?“

„Promiňte. Ne…, já jsem celá pryč z těchto domů. Mám ten sloh moc ráda, i když je staromódní. Je takový roztomilý. Vidíte? Už jenom ta ozdobná průčelí…“

„No tak to bude mít Adrian radost. Nemluví totiž o ničem jiném než o těchhle starých domech. Koneckonců máš pravdu. Pakehové už dávno žili v pěkných domech, když my jsme ještě bivakovali v chatrčích bez oken.“

„Pakehové? Co to je?“

„Ty, například. Jsi pakeha. Bílá. Říkali jsme tak prvním bílým osadníkům, a mezitím je z toho všeobecný pojem.“

Vtom se otevřely domovní dveře a objevil se mladý muž s tmavými, zvlněnými vlasy. Vesele se k nim rozeběhl.

„Teto Ha, už na tebe čeká. Neví, co si má s tímhle povykem v domě počít. Navíc ani za mák nevěří medicínským znalostem pana doktora, nechá se léčit jedině od tebe…“

Mladík se zarazil, když si všiml Evy. Pak uviděl její kufr a mrkl na ni. „Vy jste, doufám, ta neznámá sestřenice, co jsem kvůli ní musel vyklidit svůj pokoj. Musel jsem se vzdát svého separé na konci chodby.“ Napřáhl k ní ruku.

„Já jsem Adrian.“

Eva se bála, že zčervená. Neměla tušení, že mladí muži mohou být tak šarmantní. V Badenheimu se jich o ni sice ucházelo hned několik, ale žádný z těch vesnických chlapců ji nikdy nezaujal. Žádný z nich rozhodně neměl takové způsoby a tak příjemný úsměv.

Jeho stisk ruky byl příjemně silný.

„Ano, já jsem přesně ta sestřenice z Německa. Na vašem pokoji ovšem netrvám.“

„Pojďte, dejte mi ten kufr. Doufám, že v té obrovské věci máte i nějaké letní oblečení. Anebo jste tam schovala vaši matku? Jestli se nepletu, očekáváme vás obě.“

Eva se kousla do rtu. Jen zase nezačít plakat, upomínala se.

„Moje matka na cestě zemřela,“ řekla zastřeným hlasem.

„Ach, dítě, proč jsi to neřekla hned?“ vyhrkla teta Ha zaskočeně.

„Můžete mi prominout ten hloupý vtip? Jak jsem mohl tušit, že se vaší matce něco přihodilo. Vlastně o tom psali v novinách. Na vaší lodi řádila zlá chřipková epidemie!“

Eva se rozhodla nechat si pro sebe, že Marta neměla ani kašel, když odcizila z lodní lékárny ten veronal.

„Zapomeňte na to,“ odpověděla místo toho. „Maminka byla už před cestou velmi nemocná.“

„Tak se teď hlavně nejdřív pojďte něčeho najíst, napít a pak si odpočinout.“ Adrianův hlas zněl upřímně starostlivě.

Že si nějaký muž dělal starosti, jak se cítí, to snad ještě nikdy nezažila. Doma se všechno točilo v první řadě kolem jejího otce a bratra.

Eva následovala Adriana a tetu Ha do domu. S obdivem se rozhlížela kolem sebe. Zevnitř stejně jako zvenčí to byla stylová viktoriánská budova, dokonce i nábytek byl z té doby.

„Babička má pro viktoriánské zařízení slabost,“ všiml si jejího zájmu Adrian.

„Půjdu teď rychle za ní. Jinak mi utrhne hlavu.“ Teta Ha zamířila ke schodům a spěchala do patra.

„Jmenuje se opravdu Ha?“ zeptala se Eva ještě.

Adrian se usmál. „Správně je to Harakeke, ale já smím používat tuhle drzou zkratku. Maoři mají moc rádi jazykolamy. Máme tu nedaleko takový kopec…, dal jsem si z hecu tu práci a naučil jsem se jeho název zpaměti:

Taumatawhakatangihangakoauauotamateaturipukakapikimaungahoronukupokaiwhenuakitanatahu.“

„A co to znamená?“

„Výčnělek hory, kde Tamatea, muž s velkými koleny, který se z hor klouzal, na hory se šplhal a hory polykal a který cestoval po zemi, hrál na flétnu pro svou nejmilejší.“

Adrian si Evu se zalíbením prohlížel. „To mám radost, že se zase smějete. Pojďte, ukážu vám váš pokoj. Jestli si budete chtít lehnout a trochu si pospat, tak vás vzbudím k večeři.“

Eva šla za ním a přitom se uznale rozhlížela po tapetách a nábytku na chodbě. Všechno to bylo tak nádherně staromódní, jakoby vytržené z jiného období. Eva už byla celá zvědavá, až pozná paní domu, která to tu tak stylově zařídila. Jenže… jak to, že před ní o tomto domě a o babičce nikdy nikdo nemluvil?

„Napadá vás nějaký důvod, proč nám s matkou otec povídal, že jedeme na vinohrad?“ zeptala se, když se Adrian zastavil před jedněmi dveřmi a postavil její kufr na zem.

Jeho tvář zkameněla. Eva to jasně viděla, navzdory tlumenému světlu.

„Matka vinařskou usedlost po otcově sebevraždě překotně opustila,“ odpověděl chladně. „Je to teprve několik měsíců. Nejspíš neměla příležitost vašeho otce zpravit ani o tom, že si mezitím opatřila i nového manžela.“

Že Adrian s tímto rozhodnutím své matky nesouhlasí, bylo z jeho tónu a výrazů jasné.

Eva se několikrát zhluboka nadechla. „Moje matka se zabila tabletami na spaní. Trpěla depresí.“

„Můj otec se zastřelil. Vlastně to byl veselý člověk, ale neunesl fakt, že jeho životní dílo, jeho vinice, bylo odsouzeno k úpadku, a že jeho žena neměla nic jiného na práci, než si při objevení prvních těžkostí…“ Odmlčel se a otevřel dveře pokoje.

„Tady je vaše říše. Doufám, že se vám bude líbit!“

Eva byla zaražená náhlou změnou tématu, ale vzápětí si její veškerou pozornost získalo zařízení místnosti. Z jejích očí mluvil obdiv.

„To snad není pravé chesterfieldské křeslo?“ vyhrkla.

„Všechno pravé!“ odpověděl Adrian s jistou pýchou v hlase.

„Tohle taky zařizovala vaše babička?“

„Ne, na ni by to bylo příliš moderní. To je můj nábytek. Po škole jsem pracoval u jednoho architekta a od února půjdu do Wellingtonu na akademii. Tam učí jeden žák Franka Lloyda Wrighta. Já tenhle styl miluju. Ale ještě si takový dům neumím postavit…“

„Je fascinující,“ skočila mu Eva do řeči, „jak lze vybudovat spojitost mezi architekturou a lidskými potřebami.“

„Vy víte, kdo je Frank Lloyd Wright?“ vykulil oči Adrian.

„No jistě. Jinak bych se na to téma sotva vyjadřovala,“ odpověděla ostřeji než mínila. Mluví, jako by byla nejsamozřejmější věc na světě, že člověk jde studovat architekturu. Kdyby věděl, že přesně to by ona toužila udělat, kdyby si mohla v životě přát jednu jedinou věc. „Nedívejte se na mě, jako byste o tom pochyboval. Dala jsem všechny svoje peníze za knihy o architektuře!“

Adrian si ji překvapeně prohlížel. „Co jsem vám udělal? Zlobíte se na mě?“

„Jsem unavená,“ odpověděla. Uvažovala, co by asi řekl, kdyby věděl, co se v ní děje. Ona tomu sama nerozuměla. Jak dětinské, pomyslela si, vždyť já mu závidím, že se bude moct učit od žáka slavného Franka Lloyda Wrighta. „Děkuju vám. Svým přijetím jste mi to tu moc ulehčil,“ dodala poněkud těžkopádně.

„Mluvíte mimochodem moc pěkně anglicky,“ poznamenal německy. „Měli bychom si teď tykat. Koneckonců jsi něco jako sestřenice. Jak jsme vlastně přesně příbuzní?“

Eva zhluboka vzdychla. Otec jí to sice vysvětloval, ale zapamatovat si tu příbuzenskou konstrukci nebylo tak jednoduché.

„Jestli jsem to správně pochopila, tak naši dědečkové byli bratři. Tvůj se v mladých letech vystěhoval na Nový Zéland, protože můj jakožto starší měl zdědit falcké vinařství. Můj dědeček tehdy bratra považoval za blázna, protože si vzal do hlavy pěstovat révu na druhé straně zeměkoule.“

„Ano, jenže můj dědeček se jen tak nedal a skutečně to dokázal. Patřila mu první prosperující vinice v Hawke’s Bay. Víš, jak vůbec došlo ke kontaktu s mojí matkou? Takhle z jednoho konce světa na druhý?“

„To já vlastně ani nevím,“ zamyslela se Eva. „Mám dojem, že tvoje matka napsala mému otci dopis, v němž ho žádala, aby jí poslal polovinu šperků, které mu odkázala jeho babička, současně matka jejího otce. Snad tu byl nějaký testament, v němž stará dáma pamatovala i na potomky svého mladšího syna. Nemám tušení, proč nenapsal sám, proč psala jeho dcera.“

„Možná to bylo teprve po dědečkově smrti,“ řekl Adrian. „Ještě jsem nebyl na světě, když dědeček náhle zemřel.“

„Každopádně si můj otec a tvoje matka, tedy sestřenice s bratrancem, v nepravidelných odstupech psali o víně. A když už naše vinařství v Badenheimu přestalo být udržitelné, rozhodl se můj otec vycestovat s mým bratrem do Kalifornie, aby si tam našli práci. My s matkou bychom je jen zdržovali. Proto jsme měly jet na vinici tvé matky…“ Eva se zarazila. „Ale když se tvé matce zrovna finančně taky nedaří, pak vám nebudu dlouho na obtíž. Jakmile mi otec pošle peníze na cestu do Ameriky, zmizím!“

„O moji matku si starosti dělat nemusíš. Její nový pan manžel má kasu naditou a ona počítá s tím, že konečně zdědí dům babičky Lucie a její majetek.“

Eva se ho nechtěla ptát, proč o své matce mluví tak nepěkně. Teď už podruhé za ten rozhovor. Nechtěla však působit zvědavě. Navíc musí nejprve v duchu zpracovat, co si za tak krátký čas všechno stihli povědět. V jistém smyslu je pojí stejný osud. Skutečně se mu cítila zvláštním způsobem blízká. Že by to bylo vzdáleným příbuzenstvím?

„Tak se hezky vyspi. A ať se ti něco pěkného zdá. Vždyť víš: první sen, který máš v novém domově, se vyplní.“

Když za sebou Adrian zavřel dveře, měla příležitost prohlédnout si ten nábytek důkladněji. Opravdu má vkus, to se mu musí nechat. Pak otevřela okno a vyhlédla do zahrady, rozkvetlé tak pestře, jak to ještě nikdy nespatřila. K uchu jí dolétly nezvyklé ptačí hlasy. Vtom uslyšela ženu, rozdávající kategorické rozkazy.

„Doneste mi ten čaj laskavě ven, a nějaké sušenky!“

Na dřevěnou verandu, ležící právě pod Eviným oknem, vyšla žena v kostýmu a klobouku. Eva zadržela dech. Ještě nikdy neviděla tak krásnou bytost. Měla plavé vlasy, dokonalou světlou pleť, útlý obličej, perfektní nos a plná, smyslná ústa. Eva ji v prvním okamžiku považovala za Adrianovu sestru, protože působila tak mladistvě, a protože si oba byli velmi podobní. Teprve na druhý pohled si uvědomila věk té jemné dámy – muselo jí být k padesátce.

To už zaslechla z domu pod sebou druhý hlas.

„Nemůžeš po mně chtít, abych to trdlo bavila. Moji přátelé o žádné Huny nestojí. Při nejlepší vůli ji nemůžu s sebou všude vláčet. A zrovna teď před Vánocemi mám pozvání habaděj. Prosím, nežádej to ode mě.“

Eva o krok ustoupila z obavy, že by si jí za oknem mohli všimnout. Nepochybovala ani na okamžik, že řeč je o ní. Pak ovšem zvítězila její zvědavost. Chtěla vědět, jaký obličej patří k tomu fňukavému hlasu.

Vzezření mladé ženy, podle všeho dcery paní domu, ani v náznaku nedosahovalo krásy její matky. Byla blond, na rozdíl od matky měla kulatou tvář s pršáčkem a pihami. V Německu by asi řekli, že je roztomilá – ovšem vedle své matky působila jako tahoun vedle plnokrevníka. Eva se za to přirovnání trochu zastyděla, ale nic lepšího ji nenapadlo. Jistěže to bylo podmíněno antipatií vůči oné dívce, která musela být asi tak v jejím věku. Jak jen přišla na to, nazývat ji trdlem? Anebo si to Eva jen špatně přeložila?

Vzdálila se od okna, protože matka s dcerou se mezitím usadily na verandu k čaji.

Vytáhla z kufru slovník a dostalo se jí potvrzení toho, co už stejně věděla. Clod skutečně znamená něco jako trdlo.

Eva si lehla na postel a zaťala pěsti. Když se probudila, cítila se uvolněněji a musela se usmát. Zapamatovala si svůj sen: s pohledným mladým mužem se procházela jakousi viktoriánskou vilou!

NAPIER, PROSINEC 1930

Eva už byla delší dobu vzhůru, když se ozvalo zaklepání na dveře. Pokusila se z kufru vyčarovat nějaké obstojné letní šaty, jenže to bylo těžké… Měla totiž jen jedny jediné šaty.

Adrian opatrně strčil hlavu do dveří.

„Jsi hotová?“

Eva přikývla a vyšla za ním na nekonečnou chodbu a pak dolů do jídelny. Trochu ji polekalo, kolik párů očí se tu na ni upřeně dívalo, a to s velmi odlišnými výrazy. Adrianova matka a šedovlasý obtloustlý starší pán nevykazovali jinou pohnutku než zvědavost, zatímco dcera paní domu nasadila opovržlivý výraz.

„To je naše sestřenice z Německa, Eva Schindlerová,“ představil ji pevným hlasem Adrian.

Jeho matka vstala a podala jí ruku. Je krásná, ale chladná, napadlo Evu v tu chvíli. Pozdravila tetu a vtom si uvědomila, že zapomněla její jméno. Jak jí teď bude říkat? Horečně lovila v paměti. Teta se jí zeptala na matku. Než odpoví, musí si vzpomenout na to zpropadené jméno. Ta Maorka je přece prve zmínila…

„A kde je tvoje matka?“ zopakovala teta netrpělivě svou otázku a přeměřila si Evu od hlavy k patě. „Ach, nejspíš nemluví anglicky. Proto neodpovídá,“ poznamenala.

„Zemřela cestou na lodi,“ vložil se do toho Adrian. „A bylo by velmi milé, kdybys i ty, milá Berenice, svou sestřenici srdečně přivítala. Bude teď u nás nějakou dobu bydlet.“

Naštěstí to zas tak dlouho nebude, pomyslela si Eva, jež intuitivně cítila, že v tomto domě není vítaným hostem. V tomto domě, do něhož ji vlastně ani nepozvali.

„Doufám, že tady budu moct být nějak užitečná. Psala jsi otci, že na vinici užijete každou pomocnou ruku – ale můžu pomáhat i tady. Doma jsem se starala o celou domácnost…“ Odmlčela se, protože si všimla, že se o ni vlastně nikdo nezajímá. Jedině teta vypadala poněkud překvapeně, že Eva přece jen mluví anglicky.

„Tak to můžeš hnedka začít v mém pokoji. Tam je nutně potřeba uklidit,“ pronesla Berenice posměšně.

„Sestřičko, drž svůj drzý jazyk za zuby. Eva je náš host, abys věděla. Rozhodně nebude uklízet naše pokoje!“

„Adriane, tak už si konečně sedněte, ať můžeme jíst,“ zabručel ten starší pán u stolu. Berenice na bratra vyplázla jazyk, což zjevně nikoho z rodiny nevzrušovalo. To by si u nás doma nikdo nedovolil, podivila se Eva.

Sotva dosedla na své místo, obrátila se k ní zdvořile teta. „Je milé, že nabízíš svou pomoc. Uvidíme, kde se tady v domě můžeš uplatnit. Na vinici bys mohla pomáhat při sklizni, ale to teď odpadá.“

„Já bych něco věděl,“ ozval se Adrian. „Než odejdu do Wellingtonu, mám přece za úkol dát Bold Winery v Meeanee do pořádku, abys tu usedlost mohla prodat. Nemám pravdu, matko?“

„Ano, to jistě můžu očekávat, když se můj syn chce stát architektem.“

„Já ovšem potřebuju někoho, kdo mi s tím pomůže. Někoho, kdo má oko pro detail a dobrý vkus.“

Jedinou reakcí bylo Bereničino mektavé zahihňání.

„Naše německá sestřenice z druhého kolena, a vkus… To je snad žert, ne? Stačí se podívat na tu hrubou látku jejích šatů. Vlna v létě? Jak jen může…!“

„Berenice, prosím tě! V Německu je teď zima. To přece nemohla vědět. Nejlepší bude, když jí dáš některé ze svých obnošených letních šatů, co jsme chtěli věnovat potřebným,“ ozvala se teta. „Však my už něco najdeme, čím se budeš moct zabývat. Umíš vařit?“

Eva přikývla.

„To by se hodilo. Naše pomocná kuchařka je totiž těhotná a brzy odejde.“

Eva vrhla kradmý pohled k Adrianovi, sedícímu naproti. Ten se vzteky už sotva ovládal. Nadechl se, aby matce ostře odporoval. Jenže to Eva nechtěla. Dala mu znamení, aby mlčel. Nechtěla napětí, které tu už stejně vládlo, ještě zbytečně prohlubovat. Ať už to Adrian myslel sebelépe, nestálo to za námahu. Eva se už stejně rozhodla: jakmile dorazí první pošta od otce, požádá ho, aby jí poslal peníze na plavbu. Tady nezůstane ani o den déle, než je nezbytně třeba. Tahle Berenice je nestydatá potvora, a její matka se sice snaží, nicméně taktu rovněž nepobrala. Ani ve chvíli, kdy tak nonšalantně promluvila o šatech pro potřebné, si neuvědomila tu nepatřičnost, pomyslela si Eva. Stýskalo se jí po teple domova a po těch řídkých okamžicích, kdy byla její matka veselá…

„Kde je tvoje matka, Johanno?“ zeptal se ten starší pán do nastalého ticha.

Johanna, jistě, teta se jmenuje Johanna, opakovala si v duchu Eva.

„Babička se dává omluvit,“ odpověděl místo matky Adrian. „Jela s tetou Ha na večeři do města, do hotelu Masonic.“

„No no, naše stará dáma si umí užívat. Vždyť jídá častěji někde venku než v našem domě,“ poznamenal kriticky starší pán.

Eva předpokládala, že to je ten nový manžel tety Johanny. Nejspíš to bude jeho dům, a rodina se sem přestěhovala po krachu Bold Winery Estate.

Podle toho, jak se Adrianovi krabatilo čelo, bylo už předem poznat, že za okamžik vybuchne. A vtom už jeho pěst s hlasitým bouchnutím přistála hned vedle jeho talíře.

„Vážený doktore Thomasi, doufám, že jste si ráčil povšimnout, že tento dům ještě pořád patří mé babičce, a že si vycházku se svou sestrou může dovolit. Kolikrát se jí zachce.“

„Adriane! Už konečně přestaň Bertrama provokovat,“ napomenula syna teta Johanna. „Jistěže jsme se po svatbě mohli nastěhovat do jeho domu, ale tenhle je zkrátka větší a krásnější. A jednoho dne stejně bude patřit mně!“

„Tvoje matka je ovšem ještě dost svěží!“ odpověděl Adrian, hlas se mu chvěl zlostí. „Zjevně je dokonce podstatně svěžejší, než je ti milé!“

„Mladý muži! To stačí!“ zaburácel doktor Thomas.

Eva se pokradmu dívala z jednoho na druhého a přemítala, do jakého hadího hnízda se tu dostala. I když – a to nemohla zapřít – její sympatie platily jednoznačně Adrianovi a jeho babičce, nikoli tetě Johanně a jejímu manželovi. A už vůbec ne Berenici, která se právě nechala slyšet.

„Ty by ses do toho vůbec neměl plést, můj drahý bratře! Ty ses k babičce nakvartýroval už před tátovou smrtí a na té marodné vinici ses ukazoval, jenom aby se neřeklo. Neříkej mi, že bys po nás s mámou vážně chtěl, abychom se nastěhovaly do otcova domku? Navíc je tam ordinace. Jinak tam není místo.“ Berenice slovo „otec“ úmyslně zdůraznila. Na Adrianovi bylo vidět, jak se mu protiví, když tak říká doktorovi.

„Tak už dost,“ vložila se do toho přísným hlasem teta Johanna. „Nejsme u stolu sami. Eva si jistě pomyslí, že se v rodině nesneseme. Co řekne můj drahý bratranec Peter, až mu Eva v dopise vylíčí, jak to u nás chodí?“ Počastovala Evu úsměvem, ta si však nemohla pomoct – nebylo to od srdce. Cítila to naprosto zřetelně. Přesto úsměv opětovala.

„Ach, málem bych zapomněla, máme tu už pro tebe poštu!“ S těmi slovy vstala teta od stolu a spěchala k příborníku.

Eva převzala dopis a poskočilo jí srdce. Okamžitě poznala otcův rukopis na obálce. Přitiskla si psaní na prsa a zhluboka vydechla. Záchrana! Ještě dnes večer mu odpoví a požádá o ty peníze.

„Vždyť jsi nic nesnědla. Nechutná ti?“ vytrhla teta Johanna Evu z myšlenek.

„Jistě dbá na štíhlou linii. Tak hubený nemůže být nikdo, kdo normálně jí,“ poznamenala Berenice nenávistně.

„Ale ano, milá sestřičko, lidé, co normálně jedí, vypadají normálně štíhle jako Eva, zato děvčata, co se celý den cpou sladkostmi, si pěstují tu i onde špeky…“

„Ty…, ty…!“ Berenice vyskočila a chtěla se na bratra vrhnout. Matka ji v posledním okamžiku zadržela.

„To je sprosťárna!“

„Ne, to tedy není, protože mně to vůbec nevadí,“ na to Adrian. „Já tě mám rád takovou, jaká jsi, moje milá. Tedy aspoň co se týká tvého zevnějšku. Protože způsob, jakým neustále urážíš ostatní…, nad tím by ses měla pořádně zamyslet. Ten já rád rozhodně nemám. Navíc bych řekl, že mluvím za všechny napierské muže ve sňatkovém věku, především za otcova syna!“ Slovo „otcova“ posměšně vypíchl.

„Tak teď už to opravdu stačí. Daniela sem netahej. Má tvoji sestru rád!“ vmísil se do toho Adrianův nevlastní otec.

„Však se taky sestřička ukázala ze své nejsladší stránky, když tu byl na Vánoce! Jistě byla dost námaha před Danielem skrývat, jaká je jinak sobecká potvora…“

„Tak už se konečně přestaňte hádat!“ zavelela teta Johanna pronikavým hlasem.

Evě bylo Adriana líto. Ale i on brzy z tohoto příšerného domu odejde, až v únoru na příští semestr půjde do Wellingtonu na akademii.

Adrian teď tak prudce vyskočil, až za ním židle s rámusem spadla na zem.

„Já vím přesně, proč Daniel jezdí z Wellingtonu domů jen tak málo. V téhle nové rodině mu není dobře. Stejně jako mně!“ Adrian za sebou práskl dveřmi.

U stolu nastalo trapné ticho. Evě to připadalo jako věčnost, než ostatní vstali od stolu. Teta Johanna jí škrobeně popřála dobrou noc, její muž si zamumlal cosi nesrozumitelného pod vousy, Berenice jen pevně stiskla rty a neřekla nic.

Jakmile byla Eva u dveří, dala se však nahlas a velmi srozumitelně slyšet: „Dělá to jenom proto, aby se před tamtou mohl vytahovat! Já vůbec nechápu, co tady má co pohledávat. Jako bychom neměli už dost starostí. Přece tu nepotřebujeme ještě vykrmovat nějakou cizí holku.“

Eva se stěží ovládla, aby se neotočila a té nestydaté osobě neřekla pěkně od plic své mínění. Rozhodla se to však přejít. Nechtěla se svým nemožným příbuzenstvem zabývat jedinou zbytečnou myšlenkou. Namísto toho odkráčela z jídelny, jako by se nic nestalo, a v duchu si už formulovala, co napíše otci. Uvažovala, jestli mu má opravdu upřímně popsat dojmy, které za těch prvních pár hodin o rodině Boldových/Clarkeových a Thomasových získala.

Přede dveřmi svého pokoje se na okamžik zastavila. V této části domu vládl mír a klid. Jak dobře chápala, že Adrian zalitoval, když se odtud musel přechodně odstěhovat.

NAPIER, PROSINEC 1930

Harakeke s Lucií seděly na svém oblíbeném místě u okna. Měly odtud výhled až k pobřeží. To ovšem sotva vnímaly, protože si jako vždy, když byly spolu, bez ustání povídaly.

Obě staré dámy byly známé po celém městě jakožto jedny z mála zámožných maorských žen v okolí, a protože obě byly provdané za vážené občany města Napieru. Proto je taky všichni uctivě oslovovali paní Boldová a paní Dorsonová. Lucie přesto pořád vnímala od lidí jistou nelibost. Kdysi se v Napieru šuškalo jen o Harakeke, ovšem skandál, jehož byla hlavní aktérkou, se na Lucii už dlouhou dobu lepil jako pryskyřice na strom kauri.

Víc než pomluvy sestrám vadila skutečnost, že ve většině případů byly v této restauraci jediné Maorky. Avšak i na to zapomněly, protože si měly tolik co povídat.

„Tak už mi pověz o té dívce. Vždyť jsi z ní celá nadšená.“

Harakeke si nejprve s požitkem zapálila cigaretu a v kroužcích vyfoukla dým. Lucii bylo jasné, že ji sestra chce napínat, a tak se klidně opřela do křesla.

„Je tak přirozená a přitom velmi hezká – což zjevně netuší. Právě to se mi na ní zamlouvá. Opravdová krasavice. Má husté vlasy barvy pšenice, tvář jako madonky ve tvém kostele a zelené oči,“ rozplývala se Harakeke. „Jenom její angličtina ještě…, jak bych to řekla…, potřebuje trochu vypilovat.“

Lucie se zamyslela.

„Pak se ovšem pro můj plán nehodí.“

„Ale ano. Jenom budeš potřebovat trpělivost. Navíc bys jí tím současně pomohla angličtinu zdokonalit. Mám dojem, že není jenom hezká, ale i dost chytrá. A pro jazyk má určitě cit, potřebuje jenom správného učitele.“

„Já nevím. Myslela jsem spíš na někoho, kdo anglicky umí perfektně. A kdo mi nebude strkat nos do věcí. Víš, potřebovala bych, aby se na to díval čistě jako na práci. Koneckonců je to můj život. Musí mi slíbit, že bude před ostatními mlčet.“

„Tak v tom případě existuje jediný člověk, který by se na to hodil.“

Lucie se na sestru zaraženě podívala.

Harakeke se dala do smíchu. „No kdo: já! Já přece znám všechna tvoje temná tajemství. Kdo by se tím pádem víc hodil k sepsání příběhu tvého života než já?“

„Ty? No, to by… To by bylo samozřejmě ideální. Jenže máš ty své potíže…, potíže s očima. Ty…, ty přece už ani noviny nemůžeš přečíst bez lupy,“ zadrhávala Lucie.

„Sestřičko, co je s tebou? Přesně tak, na tom by to ztroskotalo. Ale ty stejně o mou pomoc zrovna zájem nemáš, zdá se mi. Tajíš mi snad něco?“ Harakeke v legraci sestře zahrozila.

„Hm… Ty si toho navymýšlíš,“ zavrtěla Lucie hlavou a rychle pokračovala: „Pochopitelně bych to mohla diktovat Adrianovi, ačkoli bych radši vůbec nebyla poblíž, až se to všechno dozví.“

„Ty mu vážně chceš všechno prozradit?“ Harakeke si zapálila další cigaretu.

„Všechno! Chci, aby dostal do ruky celou tu hotovou historii. Nejradši ovšem až po mé smrti.“

Table of Contents

ČÁST I.

POVERTY BAY, PROSINEC 1867

VLAK DO NAPIERU, PROSINEC 1930

NAPIER, PROSINEC 1930

NAPIER, PROSINEC 1930

NAPIER, PROSINEC 1930

ČÁST II.