Přeložila:

DANA CHODILOVÁ

Brian Herbert, Kevin J. Anderson: Mentati Duny

Vydání první

Copyright © 2014 by Herbert Properties LLC

Published by arrangement with Trident Media Group, LLC, New York

All rights reserve

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2014 jako svou 1891. publikaci

Přeloženo z anglického originálu Mentats of Dune

vydaného nakladatelstvím A Tor Book,

Published by Tom Doherty Associates, LLC, New York v roce 2014

Český překlad © 2014 Dana Chodilová

Odpovědný redaktor Jiří Chodil

Korektorka Daniela Čermáková

Ilustrace na přebalu © 2014 Emil Křižka

Přebal a vazba © 2014 Ricardo a Baronet

Sazba a grafická úprava Ricardo, Sázavská 19, Praha 2

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-0004-7 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-0005-4 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2014

Brian Herbert

Kevin J. Anderson

Mentani Duny (ukázka)

Jan, jejíž krása a inteligence mě

nepřestane ohromovat.

Začal jsem žít, teprve když jsem tě poznal.

Brian Herbert

Rebecce, která se mnou zkoumá další

a další exotická a vzrušující místa a nápady.

Stále zbývá nespočet vesmírů, o nichž lze snít.

Kevin J. Anderson

Poděkování

Stejně jako u všech našich knih bychom nesmírně rádi poděkovali manželkám, Janet Herbertové a Rebecce Moestaové Andersonové, za lásku a tvůrčí podporu. Chtěli bychom vyjádřit vděčnost i Tomu Dohertymu z nakladatelství Tor Books, redaktorům Patu Lobruttovi z Tor Books a Maxine Hitchcockové ze Simon & Schuster a agentovi Johnu Silbersackovi z Trident Media Group. Dík patří i Kim Herbertové a Byronu Merrittovi, kteří se neúnavně snaží zvýšit povědomí o románech Duny propagační prací, veřejnými vystoupeními i prostřednictvím internetových stránek. Kevin by navíc rád poděkoval Mary Thomsonové za mnoho hodin přepisování a zkušebním čtenářům Diane Jonesové a Louisi Moestaovi.

Přijmeme-li pokročilou technologii v jakékoli podobě, začneme dělat ústupky a ospravedlňovat si její použití. Je mnoho způsobů, jak zvolit nesprávnou cestu a klouzat po šikmé ploše níž a níž, stále níž. Věrní služebníci, musíme si neustále udržovat bdělost a sílu! Imperátorův Ortodoxní výbor moc nezmůže. Dopustíme-li, aby za nás stroje vykonávaly byť jen podřadné úkoly, brzy se znovu stanou našimi pány.

Žádám všechny věrné stoupence ze všech planet Impéria, aby si na svých vůdcích vynutili podpis mé antitechnologické výzvy. Odmítne-li někdo, mí služebníci – a bůh – poznají, kdo to byl. Neschová se nikdo.

Manford Torondo, výnos k občanům

Taková pitomost! Nevím, jestli se mám tomu služebnickému šílenství smát, nebo zaplakat pro budoucnost lidstva. Co budou ti fanatikové žádat příště? Abychom se zřekli veškeré lékařské technologie? Zakážou oheň a prohlásí kolo za nebezpečný vynález? Vyženou nás všechny choulit se zimou do lesů a polí?

Dost. Takto zní výnos společnosti Venport Holdings: žádná nákladní ani osobní dopravní loď VenHoldu nebude obchodovat se žádnou planetou, která podepíše antitechnologickou výzvu Manforda Toronda. Nedodáme žádné zboží, nedovezeme cestující, odřízneme veškerou komunikaci, nebudeme obchodovat se žádnou planetou, která sdílí jeho nebezpečnou, barbarskou filosofii.

Vyberte si: chcete se vyhřívat v paprscích civilizace, nebo se krčit v temnu primitivní beznaděje? Rozhodněte se.

Ředitel Josef Venport, oficiální obchodní oznámení

Pokaždé, když vyřeším jednu krizi, vynoří se jako odporný plevel nějaká další. Co si mám počít, Rodericku? Problémy se na mě valí ze všech stran!

Rozpustil jsem školu Sesterstva na Rossaku, protože byla podezřelá z vlastnictví zakázaných počítačů – i když to nikdy nedokážu a vypadám teď jako blázen. A po tom, co se stalo naší drahé sestře Anně, když byla u nich… Jaká strašlivá ostuda! Bude Anna ještě někdy jako dřív?

Po odhalení zrady sukovských doktorů jsem málem zničil i je. Ani s tím jejich údajným imperiálním kondicionováním jim nevěřím, i když je nyní nutím pracovat pod přísným dohledem. Ale při svých četných zdravotních obtížích nemám jinou možnost než se jimi nechat ošetřovat.

Manford Torondo na mě tlačí, abych přijal ty služebnické nesmysly a řídil se každým jeho vrtochem, kdežto Josef Venport chce pravý opak. Oba jsou blázni, ale budu-li ignorovat Manforda Toronda, povolá si na pomoc zdivočelou a ničivou lůzu. A když nevyhovím Venportovi, pomstí se celé naší ekonomice.

Připadám si jako uvázaný na řetězu mezi dvěma saluskými býky táhnoucími opačnými směry! Jsem třetí Corrino, který sedí na imperiálním trůnu po porážce myslících strojů – proč je tak těžké přimět vlastní občany, aby mě poslouchali? Pomoz mi rozhodnout se, co dělat, drahý bratře. Tvé rady si jako vždycky cením nadevše.

Soukromá korespondence Corrinů, imperátor Salvador princi Roderickovi

Co záleží na všem, čeho jsme dosáhli, když nás to nepřežije?

Ředitel Gilbertus Albans, archivy školy mentatů

Významná škola mentatů byla jeho – od původního projektu před sedmi desítkami let, přes výběr sídla v odlehlé močálovité krajině na Lampadu, až k četným absolventům, které za ty roky vycvičil. Gilbertus Albans tiše, výkonně a odhodlaně měnil kurz lidské civilizace.

A nedopustí, aby ho o to připravil imperátor Salvador Corrino ani fanatičtí antitechnologičtí služebníci.

Za skoro dvě stovky let svého uměle prodlouženého života se Gilbertus naučil, jak přežívat. Dobře věděl, že kontroverzní a charismatické osobnosti nemívají dlouhý život, a tak si dával pečlivý pozor, jak hrát svou roli na veřejnosti – zůstával nenápadný a nevtíravý, dokonce se snížil k nechutným spojenectvím, která podle jeho odhadů napomáhala všeobecným cílům jeho mentatské školy.

Mentati byli lidé s tak uspořádanými mozky, že mohli ve zpátečnické společnosti, která nesnášela jakoukoli zmínku o myslících strojích, fungovat jako počítače. Ale ani jeho žáci nevěděli, že Gilbertus čerpá z unikátního pozadí, moudrosti a zkušeností svého mentora, nechvalně známého robota Erasma. Bál se, že by to odmítli i ti nejoddanější studenti. Po letech důsledně spolehlivých služeb však začínali být absolventi mentatské školy pro šlechtické rody Impéria nepostradatelní.

V současných nebezpečných dobách by jakákoli pochybnost či pouhé podezření mohly jeho školu zničit. Věděl, co se stalo Sesterstvu na Rossaku. Kdyby se dopustil byť sebemenší chybičky a odhalil svou pravou identitu…

Gilbertus pohlédl na hodiny ve své kanceláři v hlavní budově školy. Naplánovaným vojenským transportem měl dorazit imperátorův bratr Roderick Corrino, aby se přesvědčil, že je jejich sestra v péči mentatské školy v bezpečí. Před časem ujistil Gilbertus Corriny, že jeho přísné učební metody mohou stav duševně postižené dívky vylepšit, když už ne úplně napravit. Ale lidská mysl je komplikovaná záležitost. Škoda, kterou na jejím mozku napáchal rossacký jed, se nedala odhadnout a mladou ženu nešlo léčit žádným obvyklým způsobem. Gilbertus doufal, že to Roderick Corrino pochopí.

Než se ukázal mezi studenty, oblékl si elegantní karmínové roucho ředitele. O svou denní masku se už postaral – poprášil si vlasy šedí, zvrásnil si pleť –, aby zakryl mladistvý vzhled. Měl už naspěch, věděl, že imperiální vojenský koráb dorazí včas. A musel zajistit, aby byla Anna připravena se bratrovi náležitě předvést.

Gilbertus vyšel z budovy akademie a zaclonil si oči. Prozářený vzduch byl nasáklý vlhkostí, kapičky vody mu visely před očima jako zvětšovací sklo. Školní budovy mezi sebou spojovaly dřevěné chodníčky, plující na okraji kalného bažinného jezera. Původně byla škola ukotvena dál ve vodě, ale po problémech s agresivními vodními tvory se celý komplex posunul do chráněnější polohy u břehu.

Školu nyní tvořila směsice původních budov a nových staveb, které vypadaly elegantněji, honosily se kupolemi a vyvýšenými pozorovacími plošinami. Studentské koleje, studijní haly, laboratoře, meditační budovy a knihovny obklopovaly můstky v různých výškách. Celý komplex chránily vysoké obranné zdi, posílené skrytou suspenzorovou sítí, složitou elektronikou pod hladinou a hlídkovými věžemi.

Planeta Lampadas oplývala i příjemnou venkovskou krajinou, ale toto jezero a přilehlé bažiny byly pravým opakem, plným nebezpečí a predátorů. Jak tak ředitel kráčel k observatoři, ve vzduchu se vznášelo bublání bažiny a bzučení kousavého hmyzu. Nepanovalo tu poklidné prostředí, v němž by studenti mohli rozvíjet své duševní schopnosti hodinami nerušených meditací. Gilbertus si tuto nehostinnou oblast vybral záměrně. Věřil, že nebezpečí a izolace pomohou soustředit myšlenky jeho elitních kandidátů.

Obranné systémy chránily školu před přírodním ohrožením, Gilbertus se ale víc bál toho, co by mohli provést čím dál nevyzpytatelnější služebníci. Škola by se dala lehce zničit nasazením výkonné vojenské síly, bombardováním ze vzduchu nebo z vesmíru, ale antitechnologičtí fanatikové by žádné zbraně špičkové technologie nepoužili. Přesto mohlo rostoucí hnutí natropit velikou spoušť, jak už předvedlo při masových povstáních na několika planetách Impéria. Gilbertus musel kráčet po tenkém ledě.

Služebníci navenek tleskali základním pilířům mentatského výcviku – tomu, aby lidé dokázali to co stroje, a ještě víc. Jejich vůdce, beznohý Manford Torondo, často využíval ke svým cílům mentatské výpočty a strategie, ale zároveň hleděl s podezřením na každou otevřenou výměnu názorů během živých diskusí mezi studenty. V jednom z předchozích semestrů sám Gilbertus školu nesmírně ohrozil, když v hypotetické intelektuální debatě nadnesl, že myslící stroje možná nejsou tak hrozivé, jak je líčí služebnická propaganda. Škola i Gilbertus tu prudkou reakci sotva přežili. Vzal si z toho ponaučení a od té doby vystupoval nenápadně a smířlivě, aby nikoho nerozlítil.

Kráčel k okraji areálu a od jednoho z nižších správců dostal signál, že imperiální koráb sestupuje k planetě. Upravil si sluchátko. „Děkuji vám. Přivedu Annu Corrinovou do přistávací zóny.“ Doufal, že dívka má jeden ze svých jasnějších dnů, bude schopna s bratrem komunikovat, ne popleteně bloumat v duševním zmatku.

Nejvyšší školní budova sloužila jako vyhlídková pozorovatelna, z níž mohli žáci studovat vesmír, počítat v noci hvězdy na obloze a ukládat si do paměti nekonečné obrazy coby cvičení paměti. Za dne bývala otevřená vysoká terasa prázdná – teď z ní ale Anna Corrinová hleděla do okolí.

Mladá žena upírala zrak do krajiny. Na východě tvořil neproniknutelnou bariéru labyrint stromů sangrovníků, zatímco řídké bažiny, pohyblivé písky a spletité stojaté vody ztěžovaly přístup z jihu. Ze severu a západu obklopovaly školu veliké mělké močály.

Gilbertus přistoupil k Anně. „Přijíždí váš bratr. Rád vás uvidí.“

Nedala najevo, že vnímá ředitelovu přítomnost, ale drobný záškub ve tváři a zachvění víček mu prozradilo, že o něm ví. Obrátila se a hleděla na vysušený úsek bažiny, sloužící jako přistávací pole pro raketoplány a místní plavidla. Předchozí, plovoucí letiště ničili nebezpeční bažinní tvorové a bylo nepraktické je stále opravovat.

Gilbertusův hlavní asistent Zendur a parta mentatských studentů postupovali s přístroji s tupými tryskami, vypalovali bažinnou trávu a čistili prostor pro raketoplán Rodericka Corrina. Vegetace tu bujela rychle a přistávací plochu bylo nutno před každým očekávaným příjezdem znovu upravovat. Gilbertus ji jinak udržovat nenechával, nechtěl podporovat nezvané hosty – zvlášť Manforda Toronda.

Anna promluvila, aniž spustila oči z té pracovní čety: „Kolik myslíte, že zahubí much?“

„A kolik stébel trávy?“ navázal Gilbertus, věděl, že je to pro ni hra.

Anna nad tím uvažovala. „Kdybych znala rozlohu přistávací dráhy, mohla bych vypočítat pravděpodobné rozložení stébel. A na základě množství bažinné trávy pak odhadnout, kolik much ji pravděpodobně obývá.“

„A kolik pavouků, kteří se jimi živí,“ doplnil Gilbertus, aby ji udržel při čilém myšlení.

„Mohla bych provést stupňovitý odhad na základě potravního řetězce.“ Annina úzká ramínka sebou zaškubala, dívka se pousmála, obrátila se a poprvé se na něj soustředila. „Ale vlastně je to jedno, že? Protože ta tráva vyroste znovu, mouchy se vrátí, pavouci je sežerou a bažina si vezme své území zpátky – do té doby, než ji příště vysušíme.“

„Teď půjdu uvítat loď vašeho bratra. Nedoprovodíte mě?“

Anna to zvážila. „Raději zůstanu tady a budu se dívat.“

„Princ Roderick se těší, až se s vámi setká.“

„Je to hodný bratr. Promluvím s ním… ale nejprve potřebuji čas, abych si srovnala myšlenky. Budu připravena, až ho sem dovedete. Nechci ho zklamat.“

Ani já ne, pomyslel si Gilbertus.

Studenti vyčistili přistávací plochu, uhasili drobné ohně a odhrabali spálené rostliny. I když se ve vzduchu vznášel pach vlhkého popela, bylo to Gilbertusovi příjemnější než obvyklý pach bažiny.

Když imperiální raketoplán přistál, vydal se ředitel po několika provizorních dřevěných chodníčcích uvítat prince Rodericka. Malé diplomatické plavidlo neslo znak zlatého lva rodu Corrinů, ale nebyla to nijak okázalá loď. Na Lampadas ji dopravil imperiální vojenský zakřivovač. Vystoupili jen dva lidé a bez doprovodu sešli po rampě.

Vysoká vzpřímená postava byl princ Roderick, světlovlasý a pohledný muž s patricijskými rysy Corrinů. Gilbertus si bleskovou mentatskou vzpomínkou vyvolal jeho údaje: imperátorův mladší bratr má manželku (Hadithu), syna (Javicca) a tři dcery (Tikyu, Wissomu a Nanthu). Roderick, známý svou klidnou povahou a bystrou myslí, radí imperátorovi ve většině záležitostí a Salvador obvykle dá na jeho doporučení. Podle všech známek se Roderick spokojil s rolí rádce, netoužil vládnout.

Překvapením bylo, že prince doprovázela stará žena: lady Orenna, zvaná „panenská císařovna“, protože bývala manželkou imperátora Julese Corrina, ale neporodila mu žádné děti (a nejspíš ani nesdílela jeho lože). Děti imperátora Julese – Salvador, Roderick a Anna – měly tři různé matky, všechno konkubíny.

Gilbertusova podrobná mentatská vzpomínka proběhla tak bleskurychle, že návštěvníci tu pauzu ani nezaznamenali. Popošel jim vstříc. „Můj pane Rodericku a lady Orenno, vítejte v mentatské škole. Právě jsem mluvil s Annou. Připravuje se vás přijmout.“

Roderick rychle přikývl. „Těším se, až uvidím, jak pokročila.“ Vypadal zklamaně, že ho sestra nepřišla přivítat osobně.

„Je v bezpečí, stabilní a vyrovnaná,“ hlásil Gilbertus. „Rutina mentatské školy jí svědčí. Přesto vás varuji, abyste nečekal zázraky.“

Lady Orenna udržovala zářivý úsměv. „Stýská se mi po té ubohé dívce, ale chci pro ni to nejlepší. Bude se mi na Saluse lépe spát, když se na vlastní oči přesvědčím, že je tu spokojená.“

Gilbertus se pokoušel přijít na to, proč sem stařena přijela, a údaje mu v hlavě zapadly na místo. Orenna nebyla Annina matka, přesto si panenská císařovna vzala mladou ženu pod ochranná křídla. Vládl mezi nimi zvláštní vztah. Anna byla odjakživa přelétavá, dala se lehce rozptýlit, zmítaly jí výkyvy nálad a naprostý nedostatek zdravého rozumu. Salvador, zklamaný neukázněnou dívkou, ji poslal do školy Sesterstva na Rossaku, ale tam se její mysl poškodila, místo aby se napravila. A teď se imperátorova sestra ocitla tady.

„Shledáte sama, že je na tom dobře,“ řekl Gilbertus. „Mentatské techniky skýtají nejlepší možnou šanci na uzdravení.“

Roderick vystupoval prakticky, věcně. „Naše návštěva bude velmi krátká. Jsme vydáni na milost dopravě – náš raketoplán je tu na zvláštní povolení, na žádost imperátora Salvadora, protože lodě VenHoldu odmítají plout na Lampadas. Vojenský zakřivovač končí okružní hlídku a musí se vrátit na Salusu Secundus.“

Svár mezi antitechnologickými služebníky a komerčním impériem Venport Holdings se přiostřoval, vzájemná nenávist směřovala k přímému konfliktu. A imperiální trůn vězel mezi dvěma mlýnskými kameny. Místo aby Roderick cestoval na palubě bezpečného zakřivovače VenHoldu, vedeného záhadnými a neomylnými kormidelníky, musel sem přiletět méně spolehlivým vojenským transportem.

Lady Orenně se očividně nezamlouvalo, že musí tak rychle odjet. „Urazili jsme dlouhou cestu, abychom Annu navštívili. Nemám ráda spěch. Jsme její rodina – imperiální ozbrojené síly by měly upravit svůj rozvrh podle našich potřeb.“

Roderick zavrtěl hlavou a snížil hlas. „I já jsem zklamán, ale nechci narušit chod vojska, musí působit silně a spolehlivě. Nemůžeme si jenom tak zabrat komerční loď VenHoldu a přinutit ředitele Venporta, aby dělal, co chceme.“

Stará žena si odfrkla. „A proč ne? Loajální občan by měl udělat, co si imperátor přeje, ne naopak. Tvůj otec by takovou neukázněnost potlačil.“

„Ano,“ přisvědčil Roderick, „ten nejspíš ano.“

Gilbertus se ozval: „Moje škola je místo, které může Annu ochránit před stresem politických napětí.“ Věděl, že Roderickův bratr je slabý, nerozhodný a snadno se dá zastrašit. Imperátor Salvador nemá sílu prosadit svou vůli u dopravního magnáta ani u beznohého vůdce služebníků.

Za současné riskantní politiky se však Gilbertus naučil nechávat si své myšlenky pro sebe a zachovávat neutralitu. Vštěpoval tu opatrnost i svým studentům: ideální mentat by nikdy neměl být komentátor ani advokát, ale nástroj, analytická pomůcka, která poskytuje vodítka a odhady.

„Vy tu nemáte žádné politické tlaky?“ zamumlal Roderick. „Škola leží na můj vkus moc blízko sídlu služebníků.“

„Manford Torondo je na druhé straně kontinentu, můj pane, a s mentatskou školou nemá žádné spory. Několik mých studentů jsou vlastně stoupenci jeho hnutí.“ Ale ne ti nejlepší. „Učíme lidi duševním schopnostem, které se vyrovnají jakémukoli myslícímu stroji. Každý absolvent, který se vydá sloužit Impériu, prokazuje, že počítače nejsou nutné, a proto nám Manford tleská. Proč bychom se měli služebníků bát?“

„Jistě, proč?“ opakoval Roderick, ale na vlastní otázku si neodpověděl.

Anna na ně čekala na pozorovací plošině, pořád vyhlížela do krajiny. V bažinách s propletenými sangrovníky se skupina kandidátů na mentaty propracovávala klikatými kanály hnědavé vody a neviděnými jámami díky nášlapným kamenům skrytým pod hladinou. Mentat, který si přesně zapamatoval, kudy jít, nalezl bezpečný průchod. Trénující studenti postupovali bažinou a někteří sklouzli z cesty.

Gilbertus měl pocit, že Anna se od doby, kdy ji opustil, nepohnula, ale chovala se teď jinak. Měla živější výraz než ten prázdný upřený pohled značící, že se naplno soustředila na nějaký detail nebo výpočet. Když uviděla bratra a Orennu, rozjasnila tvář.

Orenna dívku objala. „Vypadáš dobře, Anno! Mnohem silněji.“

Roderickovi se viditelně ulevilo, zdálo se, že je na sestru hrdý. Zašeptal Gilbertusovi: „Děkuji vám.“

Anna prohlásila: „Mám dnes dobrý den. Chtěla jsem ho mít takový, když přijedete.“

„A já jsem rád, že jsi v bezpečí,“ navázal Roderick. „Mentatská škola má spoustu rizik.“

Gilbertus zdůraznil: „Instalovali jsme další obranná opatření. Vaši sestru ochráníme – stejně jako všechny studenty.“

Jakoby na zpochybnění jeho slov se v bažině strhl zmatek. Tam, kde skupina studentů procházela po skrytých nášlapných kamenech, vyrazil z hnědavé vody jakýsi plaz s ostnatým hřbetem. Dlouhými čelistmi popadl nejbližší studentku a stáhl ji do hlubiny. Predátor i jeho kořist se ztratili rychle jako záblesk slunečního světla na zčeřené hladině.

Studenti se shlukli a chystali se bránit, ale bažinný drak už měl potravy dost a zmizel.

Orenna s očima navrch hlavy vyjekla: „Jak můžete Annu ochránit? Tamtu dívku jste nezachránil!“

Gilbertus na sobě nedal znát pohnutí ze ztráty studentky. „Anna za hradby ani na jezero nesmí. Osobně se vám zaručuji za její bezpečnost.“

„A co nějaký útok zvenčí?“ chtěl vědět Roderick. „Anna by byla cenné rukojmí.“

Gilbertus odpověděl: „Jsme jen malá škola zaměřená na rozvoj a zdokonalování lidské mysli. Mentati neznamenají hrozbu pro nikoho.“

Roderick mu věnoval skeptický pohled. „Jste skromný, řediteli.“

„Jen tvrdím fakt. Prošli jsme mnoho projekcí a vyvinuli obranu proti všem myslitelným scénářům. Na takové věci jsou mentati vycvičeni, můj pane.“

Orenna pohladila mladou ženu po ruce. „Chraňte svou školu za každou cenu. V Anně máte nesmírně cenný poklad.“

Gilbertus přikývl, ale myslel přitom na neocenitelné Erasmovo paměťové jádro, které ukrýval ve škole. Chránit posledního nezávislého robota znamenalo stálé riziko, mnohem nebezpečnější než cokoli, o čem mluvil se svými imperiálními hosty. „Ano, máme tu mnohé poklady.“

Slepé lpění na pošetilých myšlenkách nutí lidi jednat způsobem, který je zcela jasně v protikladu s jejich zájmy. Mně jde jen o inteligentní, rozumné lidské bytosti.

Ředitel Josef Venport, vnitřní oběžník VenHoldu

Nákladní plavidlo VenHoldu se vynořilo ze zakřiveného prostoru přesně tam, kde kormidelník předvídal – další příklad toho, jak dokonalí jsou zmutovaní lidé Josefa Venporta.

Ředitel z navigační paluby sledoval, jak se jeho loď blíží k planetě Baridge. Ke kormidelníkově nádrži se smělo přiblížit jen pár členů posádky a nikdo z cestujících, ale Josef si mohl chodit, kam se mu zlíbilo. Vlastnil kosmickou flotilu VenHold, řídil tvorbu kormidelníků a ovládal většinu meziplanetárního obchodování.

Jeho prababička Norma Cenva se proměnila v prvního kormidelníka díky přesycení melanží a Josef vytvořil stovky dalších, protože je jeho rozšířená flotila potřebovala. Tím se spustila dlouhá kaskáda požadavků: aby se vytvořili noví kormidelníci, bylo třeba spousty koření, což si vyžádalo rozšíření těžebních operací na Arrakis… a to nutilo kosmickou flotilu VenHold k rekordním investicím, což po řediteli zase vyžadovalo dosahovat nesmírných zisků. Jeden dílek následoval za druhým a dohromady tvořily nádhernou skládačku.

Nesnášel, když mu to nějaký blázen kazil.

Jeho loď se blížila k nezajímavé planetě Baridge, vstoupila na oběžnou dráhu a upravila svou polohu. Josef zavrtěl hlavou a obrátil se k manželce Ciobě. „Pochybuji, že vůbec vědí o našem příjezdu. Jestli ti barbaři tak nesnášejí technologie, museli se zbavit dálkových snímačů a komunikačních zařízení.“ Hrubě si odfrkl. „Možná už chodí oblečení v kožešinách.“

Cioba byla krásná tmavovlasá žena vycvičená na Rossaku Sesterstvem, než ho imperátor rozpustil. Klidným, uvážlivým hlasem řekla: „Baridge sice přijal výzvu Manforda Toronda, ale to neznamená, že se zbavil veškeré technologie. I ti, kdo tvrdí, že slouží požadavkům služebníků, nemusí být ochotni úplně změnit vlastní život.“

Josefův hustý narudlý knír se naježil, když se na ni usmál. „A proto také vyhrajeme, má drahá. Filosofické argumenty jsou dobrá věc, ale tak extrémní víra vybledne, když dojde na pohodlí.“

Planeta předváděla obvyklou modř vody, bílé chumáče mraků, hněď a zeleň pevniny. Osídlené světy se sobě navzájem podobaly, ale při pohledu na tenhle Josef zatínal zuby kvůli tomu, co pro něj znamenal, a kvůli hloupému rozhodnutí vůdce jáhena Kalifera.

Josef neměl trpělivost s krátkozrakými lidmi, zvlášť když byli u moci. „Je to zbytečná záležitost. Neměli jsme plýtvat palivem a časem na cestu sem. Škodolibá radost nemá smysl.“

Cioba se k němu naklonila blíž a sáhla mu na paži. „Baridge si zaslouží druhou šanci, musíš jim připomenout, co je bude stát jejich rozhodnutí. Jáhen Kalifer si to už možná rozmyslel.“ Pohladila manžela po hustých vlasech.

Pohladil ji po ruce, stiskl ji a zase pustil. „Lidé mě často překvapí, ale nebývá to příjemně.“

Turbulentní slunce Baridge se nacházelo na vzestupu svého aktivního cyklu. Planeta byla odedávna známa svou pestrou polární září, která zachycovala a odkláněla spoustu slunečního záření, ale na povrch stejně pronikal déšť nabitých částic. Lidé z Baridge se před nimi chránili ochrannými krémy, zakrývali okna filtračními fóliemi a kryli ulice zatahovacími baldachýny. Satelity na oběžné dráze monitorovaly sluneční aktivitu a varovaly občany, kdy mají zůstat uvnitř. Rozvinutá medicína léčila výsledné epidemie rakoviny kůže a obyvatelstvo konzumovalo velké množství melanže, která jim pomáhala se chránit.

Za normálních podmínek byla planeta dobře připravena na nebezpečí slunečního cyklu, ale jáhen Kalifer se svou vládnoucí klikou se nedávno podvolil tlaku barbarských fanatiků Manforda Toronda. Přijal výzvu služebníků a zavrhl Venport Holdings, prohlásil, že se jeho planeta nadále vyvaruje veškeré poskvrněné technologie.

A tak Josef, věren svému slovu, ukončil obchodování s touto planetou. Vyhlásil v celém Impériu, že jeho lodě nebudou dodávat zařízení, luxusní zboží, melanž ani další zásoby žádnému světu, který přijal výzvu služebníků. O uprázdněné místo soupeřily menší přepravní společnosti, ty však operovaly se zastaralými plavidly. Žádná neměla kormidelníky, bezpečně navádějící lodě zakřiveným prostorem, což vedlo ke katastrofálnímu procentu ztrát.

Josef vzhlédl k uzavřené nádrži, která hostila kormidelníka jeho lodě. Znetvořenou postavu vznášející se v temnotě melanžového plynu skoro neviděl, ale věděl, že to byl původně špion jménem Royce Fayed, přistižený při pokusu o krádež tajemství tvorby kormidelníků. Josef se s ním o to tajemství štědře podělil – přinutil ho stát se jedním z nich. Pod přímým vlivem Normy Cenvy se však Fayed vypracoval na jednoho z nejlepších kormidelníků VenHoldu. Nyní, když prošel proměnou, byl za ten dar nesmírně vděčný.

Kormidelník promluvil z reproduktoru nádrže: „Přilétáme na Baridge.“

Josef měl s komunikací s kormidelníky často problémy kvůli jejich tolik rozvinutým myslím. „Ano, jsme u Baridge.“ Myslí si snad o něm Fayed, že neví, kde jsou?

„Zjištěno další plavidlo na oběžné dráze. Není to komerční loď.“

Jedna z kovových přepážek se zamihotala a proměnila se v monitor. Ve vysokém rozlišení zobrazila válečnou loď na vnitřní orbitě – nebylo to plavidlo současných imperiálních ozbrojených sil, ale jeden ze starých křižníků vojska Džihádu, znovu zařazený do služby a využívaný barbary.

Josef zaťal zuby, když viděl, jak se to hlídací plavidlo rozzářilo a zrychlilo směrem k nim. „To je jedna z lodí toho Půlmanforda.“ Prohlížel si plavidlo na obrazovce, viděl, jak se ježí zbraněmi, ale neznepokojoval se. Očekával, že kapitán té válečné lodě bude arogantní, samá víra a nerozum.

Cioba se zakabonila. „Znamená to pro nás nějakou hrozbu?“

„Jistěže ne.“

Mladý muž sedící u kormidla služebnické lodě je oslovil chraplavým hlasem: „Lodi VenHoldu, máte zakázáno přiblížit se k planetě Baridge. Tito lidé odpřisáhli, že nebudou používat vaši prokletou technologii. Odplujte, nebo budete zničeni.“

„Nemá smysl ani odpovídat, manželi,“ povzdechla si Cioba. „S fanatiky se nedomluvíš.“

Josef s ní byl sice zajedno, odpověď si však neodpustil. Zapnul vysílačku. „To je zvláštní, já měl za to, že VenHold uvalil embargo na tuto planetu, ne naopak. Zvlášť divné je vidět tak zapáleného stoupence služebníků létat v sofistikované vesmírné lodi. Nepočuráte se z takové složité technologie?“

Služebnický kapitán se nejspíš chystal nějakým způsobem odůvodnit, že se ta technologie používá „v zájmu vyššího cíle“, nebo prohlásit, že jde o výjimku, která „slouží svatému dílu“.

Když se ale na obrazovce objevil Josefův obraz, lekl se. „Ďábel Venport osobně? Byl jste varován!“ vyhrkl a překvapivě ukončil spojení.

Cioba pokývla k obrazovce. „Aktivuje zbraně.“

„Manford Torondo zřejmě vypsal na mou hlavu odměnu.“ Ta představa připadala Josefovi směšná a urážlivá zároveň.

Letitá džihádská loď začala bez varování pálit, zasypala je starými výbušnými dělovými střelami. Bombardování se odráželo od moderních ochranných štítů lodě VenHoldu – dalšího zázračného vynálezu Normy Cenvy –, zastaralé zbraně jí nemohly uškodit. Obrana VenHoldu byla mnohem dokonalejší než všechno, co měl k dispozici nepřítel.

„Žádám o zápis do lodního deníku,“ pronesl Josef do záznamníků na zdech, „že jsme nepálili jako první. Nedopustili jsme se žádného agresivního aktu ani provokace. Byli jsme napadeni bez příčiny a přinuceni se bránit.“ Zavolal na zbraňovou palubu, kde už personál zaujal svá stanoviště: „Zničte tu loď. Jde mi na nervy.“

Zbraňový důstojník ten povel čekal. Spustil salvu střel a rozpáral služebnickou loď na cáry. Za několik vteřin bylo po všem a Josef byl rád, že neztratil víc času.

Jak tak pozoroval mizející záři trosek na obrazovce, Cioba zašeptala: „Myslela jsem, žes říkal, že nás ta loď neohrožuje.“

„Nás ne, ale ti služebničtí primitivové ohrožují samotnou civilizaci. Podle mě to byl nutný trest.“ Promluvil ke kormidelníkovi: „Jsou poblíž ještě nějaké lodě? Dopravníky, nepřátelská obchodní plavidla?“

„Ne,“ odpověděl Fayed.

„Dobře, lidé z Baridge by tedy mohli být poddajnější.“ Vyslal na planetu zprávu, určenou přímo jáhenu Kaliferovi, a postaral se o to, aby putovala veřejným kanálem. Josef se domýšlel, že mnoho domněle oddaných služebníků ještě má odposlouchávací zařízení, a chtěl, aby jeho slova všichni slyšeli.

Jáhen Kalifer se ozval, jakmile Josef navázal spojení, což naznačovalo, že vůdce planety jejich přílet vážně sledoval. Nejspíš věděl i o zničení hlídkové lodě služebníků. Dobře – další důvod, proč by jáhen neměl mít těžké rozhodování.

Na obrazovce měl Kalifer svěšená ramena a kůže na něm visela, jako by si vybral z regálu špatnou velikost. Mluvil pomalu a těžkopádně a každá věta mu trvala dlouho, což bylo pro Josefa k nevydržení. Jáhen Kalifer budil v každém posluchači chuť vyhrknout Pospěš si s tím!

„No, lodi VenHoldu, doufali jsme, že si to embargo rozmyslíte. A jsem rád, že jste přiletěl osobně, řediteli Venporte.“

„Dorazil jsem osobně, ale přijetím nejsem nadšen. Buďte nám vděčni, že vám ta fanatická hlídací loď už nenadělá žádné problémy.“ Možná to nakonec přece jen nebyl ztracený čas, Josef měl přinejmenším šanci otočit nožem v ráně, zatímco obyvatelé Baridge poslouchají. „Přivezl jsem léky, zvlášť proti rakovině, a polymerové masti na ochranu před náporem radiace slunečního cyklu. Mám tu i tým špičkových lékařů vyškolených v sukovské škole. Jsou specializovaní na léčbu poškození kůže a nejrůznějších nádorů a mohou vašim lidem pomoci.“

„Děkuji vám, řediteli!“ Kalifer byl tak nadšený, že pro jednou mluvil rychle.

Cioba zachytila Josefův pohled a on poznal, že manželka přesně ví, co dělá. Její mazaný obchodní smysl a silná pozorovací schopnost pro něj byly neocenitelným přínosem.

Neutrálním tónem odpověděl Kaliferovi: „Máme také velký náklad melanže, vím, že je tu oblíbená. Baridge býval významným zákazníkem VenHoldu a neradi bychom o vás přišli. Nabízíme vám tuto dodávku se slevou, na oslavu našeho obnoveného obchodování.“

Když se Kalifer úlevně zašklebil, pokračoval Josef tvrdším hlasem: „Nejprve se však musíte distancovat od slibu daného Manfordu Torondovi. Zřekli jste se veškeré pokročilé technologie, ale nyní si uvědomujete, jak nerozumný to byl krok. Chcete-li obnovit obchodování s VenHoldem a získat ty zásoby – včetně dodávky melanže z Arrakis –, musíte se veřejně zříci služebníků.“

Střetl se s pohledem jáhena Kalifera. Vůdce planety dlouho mlčel – byla to dlouhá pauza i na jeho obvykle těžkopádný projev. „Ale to nejde, řediteli. Obyvatelstvo by se vzbouřilo a vůdce Torondo by na nás poslal trestná komanda. Prosím vás o trochu přizpůsobivosti. Zaplatíme i vyšší cenu, budete-li na tom trvat.“

„O tom nepochybuji,“ řekl Josef. „Ale já vyšší cenu nežádám. Pro dobro lidstva musí ten barbarský nesmysl skončit – a skončí jedině tehdy, když si planety jako Baridge zvolí civilizaci a obchod, nikoli fanatismus.“ Založil si ruce na prsou. „To není žádný taktický manévr, jáhene. Je to má jediná nabídka.“

Kalifer zešedl a zatvářil se zničeně. „Já… nemůžu to přijmout, řediteli. Obyvatelé Baridge se nepoddají.“

I když Josef v duchu soptil, promluvil lhostejným tónem: „Jak si přejete, jáhene. Nabídl jsem vám dodávku jako prvnímu, ale uplatním ji hned na další planetě. Ruším svou nabídku. Dokud neustoupíte, žádné další zboží nedodáme. Přeji vám hodně štěstí v boji s následky slunečních erupcí.“

Cioba ukončila spojení. Josefovi se roztáhly nozdry vztekem, vrtěl hlavou a pokoušel se uklidnit.

„Oni si to brzy rozmyslí,“ konejšila ho. „Viděla jsem to jáhenovi v očích, v tom, jak sebou škubl, v té úzkosti v hlase. Už teď jsou zoufalí.“

„Ale jak brzy to bude? Nemám chuť dávat jim další šance.“ Josef se obrátil ke kormidelníkově nádrži. „Poplujeme na další planetu v našem seznamu a uvidíme, co se dozvíme tam.“

Mysl člověka je svatá, ale jeho srdce je zkažené.

Manford Torondo, shromáždění na Lampadu

Table of Contents

copyright

titul

Věnování

Poděkování

Motto

Kniha 1