Přeložila:

KRISTINA VOLNÁ

Barbara Cartland: Falešná nevěsta

Vydání první

Copyright © Cartland Promotions 2005

All rights reserved

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2014 jako svou 1925. publikaci

Přeloženo z anglického originálu Sailing to Love vydaného nakladatelstvím

Barbaracartland.com Ltd., (UK) v roce 2011

Český překlad © 2015 Kristina Volná

Odpovědná redaktorka Jana Markusová

Korektorka Zdeňka Grigarová

Ilustrace na přebalu © 2015 Jon Paul

Přebal a vazba © 2015 Ricardo a Baronet

Sazba a grafická úprava Ricardo, Sázavská 19, Praha 2

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-0103-7 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-0104-4 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2015

Barbara Cartland

FALEŠNÁ NEVĚSTA

(ukázka)

Láska se pokaždé zdá být

až daleko za horizontem, ale ve skutečnosti

je mnohem blíže, než si myslíme.

Barbara Cartland

Kapitola 1.

1879

„Potíž je v tom, že tento dům byl postaven pro celou rodinu. A teď tu žije jen slečna Venetia.“

Mužský hlas vycházel z kuchyně a ženský mu odpovídal.

„Je to její domov. Chce, aby vše zůstalo tak jako za života jejích rodičů. Pokud chcete znát můj názor, pak říkám, že by si opravdu měla najít manžela.“

Slečna Venetia Baydonová kvapně zmizela. Obávala se, že kdyby ji sloužící objevili za kuchyňskými dveřmi, mysleli by, že je poslouchala. Zamířila do salonu, ale tam bylo stejně pusto jako v celém domě.

Bylo pozdní léto, listy začínaly opadávat a jemně mžilo, což polnosti přiléhající k panství Baydon Grange zahalilo do šedivého a ponurého hávu. Brzy přijde zima, bude to už skoro rok, co její rodiče náhle v rozmezí pouhých několika dní skonali na zápal plic.

Dům byl tichý a opuštěný i proto, že Venetia neměla peněz nazbyt a musela si vystačit jen s nejnutnějším služebnictvem. Mohla si dovolit jen majordoma Johnsona, jeho choť coby kuchařku a dvě komorné. Prodala už většinu koní, ale peněz se jí stále nedostávalo.

Za jak dlouho budu asi muset prodat i samotný dům? přemítala. Neunesla bych to, ale brzy možná nebudu mít na vybranou.

Když se paní Johnsonová zmínila o manželovi, bylo zřejmé, že ji považuje za starou pannu.

A patrně jí doopravdy jsem, pomyslela si Venetia zatrpkle.

Ve dvaceti čtyřech letech, svobodná a téměř bez peněz, měla jen malou šanci se dobře provdat. Jediné, co mohla nabídnout, byl vzhled. Měla sytě plavé vlasy, které dávaly vyniknout jejím safírově modrým očím, pro které muži vzdychali. Věděla však, že rozumný muž se stará víc o dobré věno než o pěknou tvářičku.

Urozený původ jí nechyběl. Její matka byla potomkem vikomta a otec zase baroneta, byl ovšem třetím synem bez nároku na titul.

Když vyrostla, hodně s rodiči cestovala. Žili si šťastně i přesto, že na své postavení nikdy neměli dost peněz. Dceřiny vyhlídky na sňatek jim dělaly starosti, proto ji při jakékoli příležitosti seznamovali s příhodnými mladíky. V devatenácti ji jeden mimořádně pohledný mladý muž požádal o ruku. Svolila, protože uvěřila tomu, že ji miluje. Když však onen muž zjistil, jak malé má věno, žádost odvolal. Tonul v dluzích a potřeboval nevěstu se značným majetkem.

Venetia to krátce oplakala, pak na něj ale zapomněla tak rychle, že si pomyslela, že takto pravá láska jistě nevypadá.

O čtyři roky později přijala pod nátlakem rodičů další žádost o ruku. „Já vím, drahoušku, že to není žádný krasavec,“ přesvědčovala ji matka, „ale je zámožný a zajistí ti pěkný domov. Krom toho, je ti třiadvacet let a mládnout už nebudeš.“

Neochotně se zasnoubila a vydržela to celé tři týdny. Pak zasnoubení zrušila, protože už nemohla snášet dlouhé a nudné monology, které její snoubenec pronášel o vlastní osobě.

„Unudila bych se k smrti,“ sdělila svým rozhořčeným rodičům. „Život se dá přece jistě prožít i zajímavěji.“

„Zajímavěji?“ zopakovala po ní matka. „Manželství není od toho, aby bylo zajímavé. Co si počneš, až tady nebudeme?“

To se stalo minulý rok a teď tu doopravdy nebyli. Čelila sice děsivé budoucnosti, ale ani teď nelitovala, že své zasnoubení tehdy zrušila.

Počkám si na tu pravou lásku, říkala si pro sebe. A když ji nepotkám, raději se nevdám vůbec.

Měla smůlu v tom, že nemohla čekat finanční podporu ani od širší rodiny. Strýc Edward, který byl baronetem, se spokojil s tím, že ji občas pozval na návštěvu do svého londýnského domu. Jezdila tam ráda – návštěvy byly zpestřením jejích všedních dní a setkávala se tam také se sestřenicí Mary, která byla jen o rok mladší než ona.

Ne nadarmo se říká, že protiklady se přitahují. Venetia byla klidná, soustředěná a rozumná, Mary zase zapomnětlivá, roztržitá a trochu nezodpovědná, ale roztomilá jako malé děcko.

Její otec, sir Edward Wenmore, si zajistil nevýznamné místo u dvora a hodlal šplhat po společenském žebříčku tak vysoko, jak to jen půjde. Po otci zdědil jmění a další vyženil a pořídil si rozlehlé a prvotřídní pozemky hned vedle Windsoru, v sousedství windsorského zámku v hrabství Berkshire. Výběr lokality vysvětloval tak, že pro muže, který musí být neustále připraven sloužit královně, je nutné být jí nablízku.

Dvě ze svých dcer už dobře provdal a nyní napřel všechny své síly, aby zajistil výhodnou partii i pro Mary.

Rodina teď trávila léto na venkově ve Wenmore Priory. Venetia se s nimi vídala velmi zřídka. Často měla pocit, že vlastně není na panství vítána. Mamá jí kdysi říkala, že je to proto, že je mnohem krásnější než Mary, matky však nevidí své dcery nestrannýma očima.

Venetia byla tak zabraná do svých myšlenek, že přeslechla zvuk kočáru zvenčí. Že má návštěvu, si uvědomila až ve chvíli, kdy vstoupil Johnson a řekl: „Přijela vás navštívit slečna Wenmoreová, slečno.“

„Mary!“ zvolala Venetia. „Tak ráda tě vidím. Netušila jsem, že se sem chystáš.“

Mary se rozběhla a vrhla se Venetii do náruče. Byla plavá stejně jako její sestřenice, ale oproti Venetiinu zdravému vzhledu měla bledou, téměř sinalou pleť. Obdivovatelé ji připodobňovali k víle, ti ostatní používali výraz „nemastná neslaná“.

„Ach, Venetie,“ naříkala, „jsem v hrozném maléru a nevím, jak z toho ven.“

Venetia se na ni překvapeně podívala.

Mary nikdy nedávala své city příliš najevo. Tón, jakým však nyní hovořila, a výraz, který měla v očích, u ní ještě nikdy nezažila.

„Co se stalo?“ zeptala se.

„Ani nevím, jak ti to mám říci,“ řekla Mary. „Je to hrůza.“

Mnula si ruce o sebe, jako by jí to dodávalo sílu promluvit. „Papá byl navštívit královnu ve windsorském zámku.“

Venetia přikývla. Pamatovala si, jak pyšný byl Maryin otec pokaždé, když ho do Windsoru pozvali.

Bylo všeobecně známo, že královna se ráda obklopovala mužskou společností. Její dvůr byl plný zajímavých a pohledných mužů, kteří – jak všichni věděli – měli odvést její myšlenky od milovaného chotě Alberta. S jeho smrtí se nikdy nevyrovnala.

„A přihodilo se tam snad něco?“ zeptala se Venetia.

„Ano. Jsem zoufalá, naprosto zoufalá. Snad mi nezbývá nic jiného než se jít utopit.“

Venetia ztuhla a rychle na ni pohlédla. „Nic nemůže být tak zlé, abys kvůli tomu chtěla zemřít,“ řekla jí.

„Když se papá včera vrátil, řekl mi, že královna chce, abych se provdala za jejího kmotřence.“

S posledními slovy jí selhal hlas a po tvářích se jí rozběhly slzy.

„To tedy muselo být překvapení,“ odvětila Venetia. „Proč ale tolik slz? Copak je tak hrozný?“

„Nevím. V životě jsem ho neviděla. A ani na tom nezáleží. Miluji totiž – Davida.“

„Kdo to je?“ zeptala se Venetia. „Na žádného Davida si nevzpomínám.“

„Je to – syn doktora z Coalville,“ vypravila ze sebe Mary. Coalville bylo městečko nedaleko Wenmore Priory.

Venetia si vybavila jednoho mladíka, kterého viděla s Mary vloni na zahradní slavnosti.

„Chce si mne vzít,“ pokračovala Mary. „Právě však složil lékařské zkoušky. Nemá zatím ani peníze, ani postavení. Papá by takový sňatek nikdy nepřipustil, zvláště když muž, jehož mi vybrala královna, je hrabě z Mountwoodu.“

Venetia se zhluboka nadechla. V ten okamžik všechno pochopila.

O hraběti už náhodou slyšela. Před časem je navštívil přítel jejího otce, který byl u dvora a znal všechny klepy a novinky.

„To je celý Mountwood,“ říkal. „Slušný člověk, který vždycky zaplatí, když prohraje v kartách – ne že by prohrával často. Potíž je v tom, že je pohlednější víc, než je zdrávo, a příliš snadno získá každou ženu, které se mu zachce. Proto se nikdy neoženil – nechce se zatěžovat manželkou a takovými věcmi. Královna ho sice za jeho ostudné jednání plísní, ale on ji svým úsměvem vždycky hned obměkčí.“

„Jistě však potřebuje dědice,“ namítla Venetiina matka.

„Ovšem, ale slyšel jsem, jak říká, že jednou se kvůli tomu ožení úplně s kýmkoli. Nemyslím si, že by se pro to vzdal svých ostatních zálib, jestli mi rozumíte.“

A ona volba nyní padla na ubohou Mary. Usedavě se rozplakala a Venetii jí bylo zoufale líto, protože pochopila bezvýchodnost její situace.

„Mrzí mě to, drahá,“ řekla, „ale nevím, jak bys tomu sňatku mohla uniknout, jestliže na tom má zájem královna.“

„Musím tomu uniknout,“ odvětila Mary šeptem. „Nejen že Davida miluji. Myslím – jsem si téměř jistá – že s ním čekám dítě.“

Venetia zalapala po dechu. Na chvíli nemohla uvěřit vlastním uším. Sevřela Mary v náruči a potom řekla:

„Jak jsi to mohla udělat?“

„Miluji ho,“ vzlykala Mary. „Miluji ho a on miluje mne.“

Venetia se zhluboka nadechla.

Pochopila, že Mary Davida opravdu miluje, ale jak spolu mohli počít dítě, bylo nad její chápání.

Kde vůbec k takové věci mohlo dojít?

Skoro jako by to vyslovila nahlas – Mary vzápětí řekla zlomeným hlasem:

„Když je venku chladno, scházíme se v domku v lese. David ho pohodlně vybavil polštáři a koberečky a je nám tam spolu vždycky tak dobře…“

Nuže, pomyslela si Venetia, Mary mu tedy podlehla. A teď s ním čeká dítě.

Celé si to představila a hrůzou nemohla ani popadnout dech. Jak mohla udělat něco tak hloupého? ptala se v duchu.

Jako by však odpověď znala ve svém srdci. Každá žena doufá, že nalezne tu pravou lásku. Opětovaná láska milovaného muže je něco téměř nadpozemského. Právě to mne ostatně dovedlo k rozhodnutí žít raději sama než se nešťastně provdat.

„Papá už všechno zařídil a já nemám žádnou šanci sňatek odmítnout,“ vzlykala Mary. „Hrabě k nám přijede zítra večer a svatba má být následujícího dne.“

„Hned příštího dne?“ zalapala Venetia po dechu.

„Ano, jsem v pasti. Podívej…“ Mary vložila ruku do kapsy a vytáhla z ní obálku.

Když ji otevírala, Venetia spatřila, že je to pozvánka na svatbu hraběte z Mountwoodu a slečny Mary Wenmoreové, která má být za dva dny. Bylo jasné, že se sir Edward rozhodl celou věc uspíšit, aby se Mary nemohla bránit.

Bylo to obludné.

Jak jí mám poradit? Co mám udělat? tázala se v  duchu Venetia, zatímco Mary neustále plakala.

A pak ji něco napadlo.

Když o tom později přemýšlela, přišlo jí to jako vnuknutí ze samotných nebes. Bylo to zvláštní – nedokázala to popsat slovy, ale měla pocit, jako by se odpověď snesla z nebe přímo až k jejímu srdci.

Sevřela sestřenici pevněji v objetí. Pak řekla: „Přestaň plakat, spolu to vyřešíme. Musíme si však počínat velmi, velmi obezřetně. Jediná chybička a přijdeme o hlavu, či nás stihne jakýkoli trest, který bude královna považovat za přiměřený.

Teď mne poslouchej, Mary. Zachráníme tě před sňatkem s člověkem, kterého jsi v životě neviděla.Budeš si moci vzít muže, kterého miluješ a jehož dítě v sobě nosíš.“

Když domluvila, pomyslela si, že by nikdy neřekla, že se něco takového může přihodit někomu, koho zná. A už vůbec ne jí samotné.

Už se však stalo, a protože měla Mary moc ráda, musela jí pomoci – i když to bude nesmírně těžké.

A jestli čeká s Davidem dítě, pomyslela si, jak by mohla tvrdit svému nechtěnému choti, že je jeho?

Vzala kapesník a otřela Mary oči.

„Nemusíš si ho brát,“ řekla jí, „protože to udělám místo tebe.“

Mary na ni pohlédla. „Ty bys pro mne podstoupila takovou oběť? Ale proč?“

„Protože nemám nikoho, koho bych milovala a kdo by miloval mne. A tak se za muže, kterého ti královna vybrala, provdám já. Doufám jen, že k sobě nějak nalezneme cestu a snad nás to bude spolu i těšit.“

Mary vykřikla: „Ale jak můžeš vědět, že papá náš plán neodhalí?“

„Budeme si muset počínat velmi nenápadně,“ odvětila Venetia. „Musíš předstírat, že se sňatkem souhlasíš. Buď k hraběti milá, až k vám přijede.“

„Copak můžu, když ho nenávidím?“

„Není pro tebe nijak důležitý,“ řekla Venetia. „Vdám se za něj já, ale i kdyby byl příšerný sebevíc, nepukne mi žalem srdce, jako by puklo tvé, kdybys musela opustit Davida.

Takže mne teď dobře poslouchej a já ti povím, co přesně musíš udělat. Je to stejné jako vstoupit na pódium. Uděláš chybu a obecenstvo se ti vysměje. Anebo – v tomto případě se na tebe spíš hodně rozzlobí.“

„Udělám přesně to, co řekneš,“ slíbila jí Mary. „Ach!“

„Copak je?“ zeptala se Venetia, když si všimla, jak provinile se Mary zatvářila.

„Zapomněla jsem ti něco říci.“

„O tom nepochybuji. Jsi zapomnětlivá a roztržitá, co tě znám. No tak, ven s tím.“

„Hned jak bude po svatbě, musí hrabě odjet do Indie.“

Venetia na ni překvapeně hleděla. „Do Indie?“

„Ano, asi tak na rok.“

Venetia se zhluboka nadechla a promluvila se zlověstným klidem. „A kam přesně?“

„Je to někde – myslím – u severozápadních hranic. Nebo by to mohla být Kalkata. Nebo snad Dillí?“

„A to jsi mi jen tak zapomněla říci?“

„No, já o Indii nic nevím,“ řekla Mary nešťastně. „Je to – někde v cizině, že?“

„Je to součást britského impéria. I tak bych ale řekla, že je to v zahraničí. Co tam bude hrabě dělat, až tam dorazí?“

Maryin neurčitý pohled Venetii napověděl, že i tato drobnost jí unikla.

„On… Má se… Na něčem podílet,“ střelila od boku.

„Asi jsi náhodou nezjistila na čem, viď?“ zeptala se Venetia trpělivě.

„Má to něco společného s vládou… Nebo převáží nějaké důležité dokumenty… Něco takového.“

Bylo zbytečné se jí dále vyptávat, Venetia to věděla, a proto ustala. Krom toho se jí začínalo zmocňovat vzrušení.

Indie.

Exotický Východ. Jiný svět, tisíce mil daleko od jejího poklidného kousku Anglie.

A to si myslela, že už ji nic vzrušujícího nečeká.

Teď se jí naskýtalo veškeré vzrušení, jaké si jen mohla přát. Nemohla tomu odolat – byl to osud.

Venetia se zničehonic rozesmála. „Nuže dobrá,“ řekla. „Tak tedy Indie. Kdy odjíždí?“

„Hned po hostině,“ objasnila jí Mary se zatajeným dechem.

„Cože?“

„Odpluje na Angelině, kterou ten večer zvlášť vypraví z Portsmouthu. Máme odjet hned, jakmile skončí hostina.“

Venetia zalapala po dechu. Všechno se dělo nějak moc rychle. Řekla však, že to udělá, a teď už nemohla couvnout. „Tak dobrá,“ přikývla. „Budu to mít na paměti.“

„Ach, ty jsi tak úžasná,“ řekla Mary celá u vytržení. „Nikdy bych nedokázala věci takhle naplánovat a zorganizovat.“

„To máš nepochybně pravdu,“ řekla Venetia pobaveně. „Jaké štěstí, že nic organizovat nemusíš – jinak by se hrabě oženil s tebou, se mnou a nejspíš i s tvojí matkou.“

Mary se uchichtla a Venetia byla ráda, že vypadá veseleji.

„Musíš ale udělat přesně to, co ti řeknu, jinak nás odhalí,“ dodala.

„Udělám. Ale teď, prosím, pojeď se mnou, abych nevyvedla nějakou hloupost.“

„Mám s tebou jet domů?“ tázala se Venetia.

„Ano. Jsi zvána na svatbu, řeknu, že jsem tě požádala, abys mi pomohla s šaty.“

„Ano, asi bude lepší, když se budu držet poblíž,“ přemítala Venetia. „Počkat, mám nápad. Jestli budu muset odjet s hrabětem do Indie, dům zůstane prázdný. Až budu stát místo tebe před oltářem, musíte s Davidem uprchnout a okamžitě se vzít. Pak se sem musíte přestěhovat a žít tady.“

Mary ji objala. „Myslíš na všechno.“

„To doufám. Teď pojďme rychle nahoru, abych si mohla sbalit.“

Zabalila si své nejlepší šaty.

„V Indii se budeš muset pochopitelně dobře oblékat,“ usmála se Mary.

„Jestli tam vůbec dojedu,“ odvětila Venetia a úsměv jí oplatila. „Podvedený ženich mne samozřejmě může cestou vyhodit nebo poslat první lodí zpátky domů. Nebo mne prostě může hodit přes palubu.“

Pak vesele dodala: „To jsem zvědavá, co vymyslí.“

„Jsi tak statečná, Venetie.“

„No, to bys měla být také, protože jestli mě zamorduje, vrátím se a budu tě chodit strašit.“

Když konečně všechno naložily do kočáru, vzala si Venetia stranou Johnsona a řekla mu:

„Odjíždím teď se slečnou Mary do Wenmore Priory. Budu pryč delší dobu a zatím to tu svěřuji do vašich rukou. Ve stole jsem nechala nějaké peníze na pokrytí výdajů.“

Cestou do Wenmore Priory projížděly vískou, kde se Mary krátce zastavila v obchodě.

„Vyřizují Davidovi mé vzkazy,“ řekla Venetii, když vyšla ven. „Požádala jsem ho, abychom se dnes večer sešli na našem místě v lese.“

Kočár konečně dorazil do Wenmore Priory.

Zatímco majordom a dva lokajové chvatně vynášeli do poschodí jejich zavazadla, Venetia následovala Mary do salonu.

Lady Wenmoreová seděla za psacím stolem. Když si všimla, že s Mary přijela i Venetia, povstala a usmála se, Mary jí vysvětlila, proč je tady.

„Tak ráda tě vidím, Venetie,“ řekla. „Je od tebe velmi laskavé, že jsi nám přijela pomoci.“

Venetia se usmála a zdvořile odpověděla. Hrála roli, kterou si sama určila, ale myslela jen na to, jak tuhle chladnou a nadutou ženu nemá ráda.

„Říkala jsem si, že když se všechno zběhlo tak náhle, uvítali byste moji pomoc,“ řekla mile.

Lady Wenmoreová se usmála. „Mého chotě potěšilo, že Její Veličenstvo vybralo Mary tak okouzlujícího a úchvatného manžela.“

Venetia toužila zeptat se jí, jak může vědět, že je okouzlující a úchvatný, když ho ještě nikdo z nich nespatřil. Věděla však, že si to musí nechat pro sebe.

Když pak v jejím pokoji v poschodí vybalovaly šatstvo, Mary řekla: „Musím teď vyklouznout za Davidem a všechno mu říci. Vrátím se brzy.“

Když odešla, Venetia se hluboce zamyslela. V mysli se jí postupně vynořovaly další a další podrobnosti jejího plánu. Nakonec sešla dolů a vyhledala v salonu lady Wenmoreovou.

„Musím s vámi hovořit,“ řekla. „Je to důležité. Víte, že Mary je kvůli tomu sňatku nešťastná?“

Table of Contents

copyright

titul

Věnování

Kapitola 1.