Přeložila:

DANA ŠIMONOVÁ

Sabrina Jeffries: Uloupená láska

Vydání první

Copyright © 2014 by Deborah Gonzales

All rights reserved

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2015 jako svou 1926. publikaci

Přeloženo z anglického originálu When the Rogue Returns vydaného nakladatelstvím Pocket Books, a Division of Simon & Schuster, Inc.

Český překlad © 2015 Dana Šimonová

Odpovědná redaktorka Stanislava Moravcová

Korektorka Zdeňka Grigarová

Ilustrace na přebalu © 2015 Jon Paul

Přebal a vazba © 2015 Ricardo a Baronet

Sazba a grafická úprava Ricardo, Sázavská 19, Praha 2

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-0106-8 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-0107-5 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2015

Sabrina Jeffries

Uloupená láska (ukázka)

Senzačnímu Druovi i všem dalším zaměstnancům místní pobočky Starbucks, kteří mě nepřestávají zásobovat ledovou kávou a všemožnými bagely.

Jste opravdové drahokamy, vy všichni!

Díky vám se nemusím o nic starat, jenom psát.

Mé neteři Isabel „Ise“ Martinové

a synovci Craigu Martinovi s díky za to,

že projasňujete mé dny.

A mému bratrovi Darenu Martinovi,

jehož moudrá rada v kritickém bodu mého

manželství zcela změnila můj život.

Díky, mám tě ráda.

Prolog

Amsterdam 1818

Před chvílí se setmělo. Osmnáctiletá Isabella Caleová se přitiskla k šíji svého novomanžela Victora, který ji nesl do jejího starého pokoje u její sestry Jacoby. Ise se tam nechtělo, ale bylo to bezpečnější, než kdyby o ni měla Jacoba pečovat v jejich bytě. Nechtěla, aby tam sestra slídila kvůli imitacím diamantů, jejichž zhotovení Isa před manželem skrývala. A Victor odmítl nechat Isu o samotě, pokud bude nemocná.

Trhla sebou. Doufala, že její předstírání nemoci Victor neprohlédne. A že nikdy nepřijde na to, že ji pouze simulovala. Bylo samo o sobě dost těžké vydržet to celý den, kdy měla pracovat v klenotnickém obchodě, ale Victorovy starostlivé pohledy to ještě zhoršovaly. Nechtěla ho zradit hned po prvním týdnu manželství.

Neměla však na výběr. Bylo to pro jeho dobro. I pro její.

„Víš určitě, že bude v pořádku?“ zeptal se Victor Jacoby, zatímco jemně pokládal Isabellu do její staré postele.

„Potřebuje prostě jen trochu odpočinku a hýčkání,“ chlácholila ho Jacoba a přikryla Isu přikrývkou. „Mívá tohle hrozné bolení v krku už od malička. Ale nikdy to netrvá déle než týden. Udělal jsi dobře, žes ji sem přinesl. Nebylo by dobré, kdyby zůstala sama.“

Po podobně chlácholivých slovech starší sestry se dřív cítívala v bezpečí. Ale to bylo předtím, než jejich otec hodinář před šesti lety zemřel a než si otcův učedník Gerhart Hendrix vzal Jacobu za manželku a přivedl je sem. Předtím než propadl hráčské vášni.

Isa už si teď nebyla s Jacobou tak blízká jako kdysi.

„Nejsem tak nemocná, abych vydechla naposled, zatímco ty budeš v obchodě,“ obrátila se Isa k Victorovi chraptivým hlasem.

Victor dočasně pracoval jako noční hlídač v klenotnictví, kde ona opracovávala diamanty. Protože jim opačné směny nedovolovaly trávit mnoho času společně, bylo to úplné blaho, že s ním mohla dnes zůstat doma. Dobrá – až na to, že musela předstírat nemoc.

Victorovy hezké oříškové oči potemněly starostí. „Je mi líto, že tě tu musím nechat. Alespoň že se o tebe postará Jacoba.“

Ach, jak si přála, aby nebyla tak zbabělá a dokázala mu říct pravdu! Úplně by ji však zničilo, kdyby si o ní začal myslet něco špatného. Nejlepší je zcela se tomu problému vyhnout!

Kdyby dokázala aspoň tuto noc přesvědčit sestru a švagra o tom, že je skutečně nemocná, zítra už bude po všem. Potom by se Victor nemusel nikdy dozvědět o šíleném plánu jejích nejbližších příbuzných ukrást z klenotnictví soupravu královských diamantů.

Když se sklonil, aby ji políbil na čelo, spadla mu do čela kadeř barvy tmavého dubu. „Nechce se mi nechat tě samotnou, ale až přijdou princovy stráže…“

„Já vím,“ přikývla a vypravila ho rychle pryč, aby nestačil promluvit o tom, že královské diamanty opustí už zítra jejich obchod. Jacoba se nesmí dozvědět, že po dnešní noci už je nepůjde ukrást. „Možná že už tam nebudeš pracovat moc dlouho, tak tam musíš jít, dokud můžeš.“ Jeho služba měla skončit ráno, až klenotník předá královské diamanty princově stráži.

„Já si určitě najdu něco jiného,“ pravil přesvědčivě, „i když si mě tam klenotník třeba nenechá. Neměj strach.“

„Já ho nemám,“ ujistila ho urychleně. Byl tak hrdý, a ona ho nechtěla ranit. A kromě toho, kdo by Victora nezaměstnal? Klenotník byl starý přítel jeho matky. Určitě přijde na něco, k čemu by mohl Victora využít. „Já ti věřím.“

Vypadalo to, že její slova uklidnila Victora pouze nepatrně. „Připadá mi, že si s něčím děláš starosti.“

„Neblázni.“ Copak je tak čitelná? Proboha, musí ho odtud dostat, než toho prozradí příliš mnoho. Přinutila se promluvit přísněji. „A jestli hned nepůjdeš, přijdeš pozdě.“ Měl nastupovat v osm hodin večer, když klenotník odcházel domů. „O mě si nedělej starosti. Jsem v dobrých rukou Jacoby.“ Při té lži se málem zadusila.

Zdálo se však, že si toho nevšiml. Přikryl ji pokrývkou. „Přijdu tě ráno vyzvednout, hned jak mi skončí služba, Mausi.“

Při tom německém něžném oslovení sebou trhla. Victor často používal cizí slova – mluvil plynně holandsky, vlámsky, německy, anglicky a francouzsky, což na ni učinilo značný dojem. Ale nelíbilo se jí, když jí říkal „myšičko“.

Nejspíš proto, že opravdu byla v každém ohledu taková šedá myška. Vypadala tak – nepopsatelně hnědé vlasy se jí odmítaly vlnit, oči měla nudně hnědé a boky trochu moc široké ve srovnání s malými ňadry – a také se tak chovala. Raději brousila diamanty nebo navrhovala šperky, než aby se hádala nebo dělala scény. A právě kvůli tomu se dostala do tohohle maléru.

Proto tiše ležela, zatímco on odcházel. Měla by ho zavolat zpátky, povědět mu pravdu a čelit důsledkům svého jednání. Ale když všechno mohlo být mnohem jednodušší, pokud se jí dnes v noci podaří všechny oklamat tak, jak to vymyslela. Potom už bude navěky volná a chráněná před dalšími machinacemi svých příbuzných.

Protože už nikdy nevytvoří další imitaci královské soupravy. Nevyrobila by ani tuhle, kdyby ji Jacoba a Gerhart nepřesvědčili, že ty šperky prodají oficiálně jako kopii a získají díky jejímu talentu značné peníze. Kdyby věděla, že je ve skutečnosti použijí ke spáchání zločinu…

Potlačila povzdech, otočila se na bok a sledovala, jak Victor vyšel s Jacobou ven na chodbu a šeptal jí instrukce, jak má o jeho manželku pečovat. Byl tak hezký, ten její manžel, a tak milý. A ona žila ve stálé hrůze, že přece jen přijde na Hendrixovy odporné plány.

Hrdlo se jí stáhlo. Jak se jí vůbec podařilo zaujmout jeho pozornost? Bylo to jako v pohádce o lvu a myšce. Četné jizvy na jeho těle vyprávěly o tom, že během tří let v pruské armádě hodně zkusil. A v jeho jasných oříškových očích se stále ještě ukrývala bolest způsobená zraněním z bitvy u Waterloo. Podezřívala ho, že má i jiná temná tajemství. Nikdy nemluvil o svém dětství ani o své rodině a bral každý den tak, jak přicházel. Veškeré hrůzy, jimiž v minulosti prošel, si ponechával pro sebe.

A ona tu teď ležela a předstírala, že je nemocná. Ach, co by dala za to, kdyby byla tak statečná a lehkovážná, že by se dokázala postavit Gerhartovi, kdykoli jí připomínal, jak ji i Jacobu zachránil po otcově smrti od jistého krachu. To byla pravda, ale proč by to mělo znamenat, že kvůli tomu musí riskovat vlastní štěstí a bezpečí? Ach, proč mu to prostě nedokázala říct?

Protože potom by Gerhart na ni i na Jacobu řval, a ona řvaní nesnášela. A ty jeho kamenné obličeje. A připomínky, že by neměla ani své místo u klenotníka, kdyby Gerhart nepodněcoval její talent pro výrobu šperků a broušení diamantů, který zdědila po otci.

Vzdychla si do polštáře.

„Tak ty nespíš,“ promluvila Jacoba, jež se vrátila svým tichým kočičím krokem do pokoje.

Isa strnula. „Ne, ještě ne. Ale cítím se hrozně, jsem moc slabá a všechno mě bolí. Hlavně v krku.“ Odsunula stranou pocit viny a střelila pohledem po sestře, která byla o sedm let starší, a proto jí kdysi byla téměř matkou.

Kdysi.

Jacoba jí položila ruku na čelo. „Vypadá to, že máš horečku.“

To bylo díky ležení pod hromadou teplých přikrývek. Přesto se modlila, aby jí pot z čela nezmizel příliš brzy. „Nemůžu se zahřát,“ lhala chraptivým šepotem. „Vždycky to začíná zimnicí…“

„Já si to pamatuju.“

Sestra na ni vrhla pátravý pohled, jako by dokázala prohlédnout její přetvářku. Isa zadržela dech. Jacoba a Gerhart na ni tlačili, aby vyměnila ty pravé královské šperky, které už klenotník dokončil, za jejich kopii. Podle nich stačilo, aby ukradla manželovi klíče, až bude spát, a vnikla do sejfu, zatímco bude klenotník na obědě.

Měla zradit manžela i všechno, v co věřila.

Celé dny to odkládala. Ale včera v noci jí Gerhart pohrozil, že to všechno prozradí Victorovi a přiměje ho, aby tu výměnu provedl on. To nemohla Isa připustit. Victor by se zhrozil.

Radši nechá Gerharta zuřit nad nespravedlností toho, že onemocněla právě poslední den, kdy by mohla celou tu kolekci vyměnit. Nakonec se smíří s tím, že o tu možnost přišel. Mohl by dokonce prodat její kopii, jak měl původně v úmyslu, nějaké bohaté ženě, která by toužila po stejných špercích, jaké bude mít nevěsta mladého prince.

Konečně se zdálo, že Jacoba přijala Isino vysvětlení, a její výraz zněžněl. „Tak potom by ses měla trochu prospat. Přinesu ti něco, co ti pomůže od bolesti v krku.“

„Děkuju,“ zamumlala Isa a ani se nesnažila skrýt svou grimasu.

Jacobinu medicínu nesnášela. Ale když se sestra vrátila s odporným lékem na povzbuzení, Isa věděla, že ho bude muset spolknout. Kdyby ho odmítla, Jacoba by pojala podezření.

Sestra ji pak překvapila, protože si sedla k její posteli a otírala jí čelo mokrým hadříkem, dokud Isa nezačala klímat.

Když se vzbudila do šedého svítání, které se dralo skrz závěsy do její ložnice, zdálo se jí, že uběhlo jen pár minut. Nejdřív byla zmatená a dezorientovaná. Kde to je? Proč není ve svém bytě? A kde je Victor…

Prudce si sedla, protože si uvědomila, co se dělo včera večer. Když Victorovi končila v šest ráno směna, byla vždycky ještě tma, ale soudě podle světla, muselo být alespoň po sedmé. Už by tu měl být. Slíbil jí, že ji vyzvedne, hned jak na stráži skončí!

Dole na chodbě se otevřely a zavřely dveře. Uslyšela hlasy. Aniž stihla učinit cokoli jiného než dát nohy na zem, vešli do pokoje Gerhart a Jacoba.

„Zvládli jsme to, Iso!“ zvolala Jacoba s rudými tvářemi a zářícíma očima. A vesele si poskočila. „Máme je!“

Když na ně Isa nechápavě zírala, její tmavovlasý švagr vytáhl z kapsy náhrdelník a podržel ho tak, aby se na něm zachytily první paprsky vycházejícího slunce. „Teď je náš. Rozdělíme ho na jednotlivé diamanty a ty prodáme v Paříži. Znám překupníka, který nám za to dobře zaplatí…“

„Nechte toho!“ zvolala Isa. „Co tím chcete říct? Že máte skutečné diamanty?“

„Samozřejmě.“ Gerhart si vyměnil pohled s manželkou. „Když ty jsi onemocněla, museli jsme jednat sami. Určitě sis nemyslela, že bychom si nechali utéct takovou příležitost? Vyměnili jsme je sami.“

V mysli jí to vířilo. „Ale jak… Victor by vám musel dovolit…“

„Ano.“ Jacoba si k ní sedla a položila jí paži kolem ramen. „Když jsem mu všechno vysvětlila, souhlasil s tím, že nám pomůže, pokud mu dáme z té královské soupravy náušnice. Odešli jsme spolu, abychom se poohlédli u vás v bytě po těch nepravých špercích, a on je potom v obchodě vyměnil.“

Prostoupil ji chlad. Proto si večer na chodbě něco tak naléhavě šeptali? Opravdu se Jacobě podařilo umluvit Victora, aby se přidal k jejich plánu?

„Moc rádi jsme se s ním podělili,“ přidal se i Gerhart, „kvůli tobě i – jemu. Prodej náušnic vám oběma zabezpečí dostatek peněz…“

„To by neudělal!“ vykřikla Isa s hrdlem staženým strachy. Osvobodila se z Jacobina objetí a vyskočila, aby se jim mohla postavit čelem. „On by se nikdy nepodílel na krádeži. Já ho znám.“

„Zjevně ne tak dobře, jak sis myslela.“ Gerhart přistoupil k oknu a roztáhl závěsy, aby vpustil dovnitř slabé zimní světlo. „Říkal jsem ti, že k tomu přistoupí rozumně, jen bylo třeba mu to správně vysvětlit.“

Bylo to možné? Že by se v manželovi tolik mýlila? „Čekala jsem s tím, že mu o tom povím, až…“

„Ano, my víme,“ odsekla sestra ostře. „Jsem si jistá, že jsi nám kvůli své nemoci prostě zapomněla říct o tom, že dnes ráno si pro ty šperky přijde princova garda. Určitě jsi neměla v plánu nechat to všechno proběhnout, aniž bys nám to prozradila.“

„Samozřejmě že ne,“ zamumlala, ale nebyla schopná podívat se sestře do očí. Tohle se nemohlo stát.

„Naštěstí se o tom zmínil Victor, když odtud odcházel,“ pokračovala Jacoba. „Jinak bychom tu šanci úplně propásli.“

Dobré nebe. „Kde je teď Victor?“ Isa se vydala ke dveřím. Musela zjistit, jestli opravdu udělal tak hroznou věc.

„Je pryč.“ Gerhart zastrčil náhrdelník do kapsy kabátu. „Ocitne se v největším podezření, až se to zjistí, takže se musel vydat do Antverp hned, jak mu skončila hlídka. V obchodě ho nečekají dřív než večer, a možná ani tehdy ne, protože jeho zaměstnání hlídače dnes skončilo. Mezitím…“

„Chcete říct, že mě Victor opustil?“ otočila se k nim a v uších jí bušilo, že sotva slyšela. „Že mě můj manžel opustil?“

„Tak to není,“ chlácholila ji soucitně a starostlivě Jacoba. „Až prodá v Antverpách ty náušnice, připojí se v Paříži k nám. My se tam vydáme s náhrdelníkem, náramkem a broží. Victor navrhl, abychom se rozdělili pro případ, kdyby nás někdo sledoval. Úřady budou předpokládat, že odtud odcestují dva manželské páry. Nebudou si myslet, že ty pojedeš s námi a on sám pojede jinudy.“

„I když si nemyslíme, že by při prohlídce poznali, že jde o imitace,“ poznamenal Gerhart. „Ale bude lepší, když budeme pryč – jen pro případ, že by na to přece jen přišli. Klenotník neočekává, že by ses ukázala v dílně dřív než zítra, protože Victor už mu řekl, že jsi nemocná. Naštěstí pro nás! Díky tomu máme dost času vytratit se odtud dostatečně daleko.“

„A nejlepší na tom je, že pokud si nikdo nevšimne, že jsou diamanty vyměněné, vůbec nikdo nebude vědět, že se stala nějaká krádež!“ rozplývala se Jacoba. Isa se roztřásla z nepřirozeného lesku chamtivosti v jejích očích. „Victor napsal vašemu bytnému dopis, že jste oba získali dobré místo ve Frankfurtu. Klenotník to bude brát jako samozřejmé, protože Victorovi právě skončila jeho služba. Je to dokonalý plán!“

„Až na to, že já se ho nechci účastnit!“ vykřikla Isa.

Gerhart na ni pohlédl přivřenýma očima. „To jsi nikdy neřekla. Říkala jsi, že čekáš na ten správný okamžik.“

Vyschlo jí v ústech. „No, já… já jsem lhala. Nechci být zlodějkou. Chci brousit diamanty, navrhovat šperky a žít normálním životem.“

„Jaký normální život bys asi vedla, kdybys měla manžela bez práce?“ odfrkla si Jacoba. „A jak dlouho by to asi trvalo, než bys přišla kvůli nějakému muži o místo i ty? A co potom?“ Odvrátila pohled od Isy, jako by tím byla znechucená. „Alespoň že tvůj manžel pochopil smysl celého našeho plánu.“

Isa se rozhodla, že tentokrát nebude myška a vysunula bradu. „Nemůžu prostě uvěřit, že by Victor souhlasil s…“

„Není tady, což to nevidíš?“ připomněla jí Jacoba. „A slyšela jsi, jak říkal, že sem přijede, aby tě odvezl domů. A to už by dávno udělal.“

Ten fakt ji tvrdě zasáhl. „Přesto pořád nevěřím…“

„Jak si myslíš, že jsme získali ty diamanty, huso?“ Gerhart došel naštvaně až k ní. „Nemohli jsme se sami dostat do trezoru. K jeho zvednutí je zapotřebí pěti mužů a zámky jsou velice složité. Dá se otevřít pouze klíči. Victorovými klíči.“

Isabelle bušila v uších krev.

Gerhart počkal, až jí to pořádně dojde, a potom chladně dodal: „Moc rád nám pomohl, když si uvědomil, že je to jediný způsob, jak zabezpečit svou ženu.“

Já si určitě najdu něco jiného, i když si mě tam klenotník třeba nenechá. Neměj strach.

Do očí jí vhrkly slzy. Nepřiměla ho snad ona sama, aby udělal tak hroznou věc, když pochybovala o jeho schopnosti najít si jiné zaměstnání?

„Já bych myslel,“ tlačil na ni Gerhart, „že bys nám měla být vděčná! Víš, co jsme měli za potíže, než jsme tě zabezpečili. Ale ty tady místo toho stojíš a fňukáš…“

„Gerharte, miláčku,“ pronesla Jacoba chlácholivě, „co kdybys šel balit a nechal mě, abych si se sestrou promluvila sama?“

Gerhart pohlédl hněvivě na Isu, která si tiskla ruce na žaludek v marné snaze potlačit strach, který se v ní zvedal. Pak s úšklebkem odešel.

Jakmile byl pryč, Jacoba si stoupla vedle Isy. „Nejdražší, mám ráda Victora stejně jako tebe, ale musíš uznat, že ho moc neznáš. Málokdy promluvil o své minulosti. Nevíš, jestli něco takového neprovedl už někdy předtím. Vezmi si jenom to, kolika jazyky mluví – řekl ti někdy, jak to, že jich zná tolik?“

Table of Contents

copyright

titul

Věnování

Prolog