Georg Friedrich

Händel

CHRISTOPHER

HOGWOOD

Ukážka z elektronickej knihy

VYŠEHRAD

Děkuji MgA Robertu Hugovi za cenné konzultace

z oblasti barokní hudební terminologie. Vlasta Hesounová

Vyobrazení na přebalu: Portrét Georga Friedricha Händela připisovaný Balthasaru Dennerovi přibližně 1726 –1728 National Portrait Gallery, Londýn

Vyobrazení na straně 4: Händelův portrét od Jacoba Houbrakena frontispice Alexandrovy slavnosti, vydané roku 1738

British Library, Londýn

CHRISTOPHER HOGWOOD

GEORG FRIEDRICH HÄNDEL

Z revidovaného vydání anglického originálu Handel, vydaného v roce 2007 nakladatelstvím Thames & Hudson Ltd, London, přeložila Vlasta Hesounová

Chronologickou tabulku sestavil Anthony Hicks

Odborná revize PhDr. Mgr. Radek Menoušek, DiS.

Přebal, vazbu a grafickou úpravu navrhl Zbyněk Kočvar

Korektorka Lucie Švábová

Odpovědná redaktorka Marie Válková

E-knihu vydalo nakladatelství Vyšehrad, spol. s r. o.

v Praze roku 2015 jako svou 1330. publikaci

Vydání v elektronickém formátu první (podle prvního vydání v tištěné podobě)

Elektronické formáty připravil KOSMAS, www.kosmas.cz

Doporučená cena E-knihy 299 Kč

Nakladatelství Vyšehrad, spol. s r. o.

Praha 3, Víta Nejedlého 15

e-mail: info@ivysehrad.cz

www.ivysehrad.cz

Copyright © Christopher Hogwood, 1984 a 2007 (revidované vydání)

Published by arrangement with Thames & Hudson Ltd, London

The edition first published in the Czech Republic in 2015 by Vysehrad Publishers, Prague

Translation © Vlasta Hesounová, 2015

Odborná revize: Radek Menoušek

ISBN: 978-80-7429-556-0 (ePUB)

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2015

Tištěnou knihu si můžete zakoupit na www.ivysehrad.cz

E-kniha v grafické podobě dle tištěného vydání je k dispozici ve formátu pdf

1 Evropa po uzavření utrechtské mírové smlouvy (1713) a dalších s ní souvisejících smluv.

Silnou čarou jsou vyznačeny hranice Svaté říše římské.

PŘEDMLUVA

„Není možno stále velebit Homéra“: takto nadšení händelovců devatenáctého století mírnil Ferenc Liszt, byť trochu unaveně. Hagiografie, posmrtná literatura i pikareskní romány jsou dědictvím těchto fanatických příznivců Händelovy věci, pro něž mýtus zastřel pokusy o podloženou biografii a hudební dokumentaci, které by jim víc přiblížily Händela jako člověka. Už za svého života Händel prodělal posun od jednotlivce k instituci a nakonec k vyloženému průmyslu; od jeho smrti ho držela v zajetí jeho pověst založená na nekonečném omílání malého množství skladeb. Podle počítání sira Donalda Toveyho se Händelovy skladby co do množství téměř vyrovnají všem skladbám Bachovým plus všem Beethovenovým – a přece obrovská obliba veřejnosti jednoho jediného díla způsobila, že většina tohoto velkého odkazu zůstává neznámá. „Jeho pověst je neotřesitelně založena na jediné skladbě – Mesiáši –, který představuje nekonečně malou část jeho tvorby, ale přesto ji zastupuje tak vyčerpávajícím způsobem, že další bádání o jeho hudbě už nemůže přidat nic podstatného“ (The Spectator, 12. května 1984). Mylné názory tohoto druhu, posvěceny tradicemi dvou století, dosud předkládají dnešní obecně rozšířený Händelův obraz, přičemž zcela ignorují hlavní oblast jeho tvorby.

Händel byl povoláním muž divadla. Když byla po šestatřiceti letech jeho činnost v opeře zmařena, soustředil se po zbytek života na formu, kterou sám do značné míry vytvořil – na oratorium. Tento jedinečný posun od zavedené, „čisté“ formy, jakou představovala opera seria, k novátorské a „smíšené“ formě oratoria odlišuje Händelovu kariéru od tvorby jeho současníků, Bacha a Scarlattiho. Na rozdíl od nich byl Händel také cestovatel, první vskutku kosmopolitní skladatel s neochvějnou nezávislostí, která mu nedovolovala, aby kdykoli vstoupil do zaměstnaneckého poměru, a rovněž s pragmatickým přístupem ke skladbě, díky němuž vynikl v každém zvoleném oboru, ať duchovním či světském.

Burney ho popisuje (pravda, ve středním věku) jako „pracovitého a usedlého“ a dochované materiály jeho rukopisů dokládají neutuchající píli a také neustálou zvídavost a potřebu experimentovat, ať již ve vlastní práci či s tvorbou jiných. Jeho kompoziční technika s vypůjčeným materiálem od drobných motivů až po celé věty byla odhalena již za jeho života (poprvé Matthesonem v roce 1722) a od té doby se k tomu všichni jeho komentátoři neustále vracejí. Pro některé autory z devatenáctého století to představovalo problém morálního vlastnictví a to jim působilo určité rozpaky. Nynější mínění se více zaměřuje na hudební hodnotu takových postupů a moderní čtenář snadněji přijme názor Händelova století a schválí doporučení Johna Pottera, že skladatel „by měl vyzkoušet vše, s čím se setká, a jako zvědavá včelka sát sladkost z každého květu“ (Observations on the Present State of Music and Musicians, 1762), (Postřehy o současném stavu hudby a hudebnících). V tomto svazku se dotkneme Händelových výpůjček z nejrůznějších úhlů pohledu; proti jakýmkoli dalším námitkám může být dostatečnou obranou rétorická otázka Horace Walpolea: „Měla by být něčí zahrada připravena o vhodný objekt jen proto, že tento objekt už byl využit někým jiným?“ (On Modern Gardening), (O moderním zahradničení). U Händela nacházíme podobnou filozofii, podle níž „každou bezvýznamnou událost promění v přednost“.

Händel jakožto veřejná postava je dostatečně zdokumentován, ale jako jedinec zůstává skryt: jen vzácně se hovoří o jeho soukromém životě, jeho dopisů je poskrovnu a ve srovnání s dopisy, dejme tomu, Mozartovými nebo Joshuy Reynoldse téměř nic neodhalují. Tento dokumentární životopis proto čerpá materiál ze svědeckých kruhů samotnému Händelovi vzdálenějších – z písemností současníků, a to jak přátel, tak nepřátel, z londýnského tisku, účtů operních divadel a urozených mecenášů, z korespondence libretistů a oslavných ód současných básníků. Hlavními zdroji informací z osmnáctého století je vylíčení Händelova mládí od Johanna Matthesona (i když je poněkud porušeno pozdější zahořklostí), který znal Händela jako mladého muže, a paměti Memoirs of the Life of the Late George Frederic Handel, které sestavil Rev. John Mainwaring (s příspěvky od Jamese Harrise a Roberta Price) – první biografie nějakého skladatele, která vůbec kdy vyšla. Většinu údajů Mainwaring získal od Händelova asistenta Johna Christophera Smitha, který zřejmě často vyprávěl to, co měl z první ruky od skladatele samotného. I když se tento materiál někdy nesprávně interpretuje, Mainwaringovo líčení se odchyluje od skutečnosti méně, než se často předpokládalo.

Oba velcí angličtí hudební historici osmnáctého století byli s Händelem v kontaktu: Burney hrál v operním orchestru a účastnil se Händelových zkoušek v Carlton House; po siru Johnu Hawkinsovi se dochovaly doslovné záznamy konverzací se skladatelem. Spisy obou těchto mužů odrážejí odlišný vkus generace, která nastoupila po Händelovi, a jejich názory (zejména Burneyho názory na opery, z nichž mnohé nikdy ani neviděl) by se měly číst s patřičným zřetelem k proměnlivým a předpojatým pocitům umělecké elity osmnáctého století. Právě Burney nám připomíná, že Händel „krom svých ostatních výjimečných vlastností byl obdařen velkou zásobou humoru; nikdo nedokázal podat žádný příběh s takovým vtipem jako on“: v tomto textu je zařazeno množství anekdot jako samostatné jednotky – některé z nich zcela dobře uvěřitelné, jiné jsou čirá fikce. Ale ať pravdivé či nepravdivé, dokumentují silně udržovaný názor na Händelův charakter a spolu s doklady obsaženými v poslední kapitole poskytují jakousi představu o tom, jak se Händelův obraz proměnil od jeho smrti do současnosti.

Množství dokumentárního materiálu z Händelova života shromáždil Otto Erich Deutsch v knize Handel: a Documentary Biography, která poprvé vyšla v nakladatelství A. & C. Black v roce 1955, za což jsou mu všichni pozdější autoři vděčni. Od té doby se objevily další nové materiály, které vrhají světlo na některé nejasné detaily Händelova života: archiv rodiny Ruspoliových, písemnosti vévody z Portlandu, korespondence mezi Charlesem Jennensem a Edwardem Holdsworthem a několik dalších sbírek rukopisů. Všechny tyto zdroje nám pomáhají přehodnotit první roky Händelova života v Římě, finanční krizi londýnské opery, Händelovy problémy s dramatickými oratorii a mnoho dalších, až dodneška nejasných událostí. Dokumenty v této knize jsou uváděny pokud možno v chronologickém pořadí. Odkazy uváděné se zkrácenými tituly se v plném znění nacházejí ve výběru z bibliografie, přičemž k ověřování podrobností neustále doporučujeme Deutsche.

Nevyčerpatelnou studnici informací a pronikavé frazeologie, za niž žádný händelovec nemůže být dost vděčný, představuje práce Wintona Deana. Zvláštní poděkování náleží Geraldu Cokeovi za přístup do jeho unikátní sbírky tištěných i obrazových materiálů, Donaldu Burrowsovi za informace o Händelově církevní hudbě, Robertu Humeovi za to, že se podělil o své nejnovější objevy v divadelní dokumentaci, Dereku Drescherovi a Bennetu Maxwellovi z BBC za informace o nejstarších nahrávkách, Raymondu Headovi za bádání v knihovně Royal Asiatic Society a Williamu B. Oberovi a Milo Keynesovi za diagnózy Händelových zdravotních obtíží. Richard Luckett, Heather Jarmanová a Simon Shaw mají zásluhu za nesčetné opravy a zdokonalení rukopisu, a rovněž Anthony Hicks, který kromě toho, že sestavil chronologickou tabulku Händelova života s přihlédnutím k jeho cestám, koncertní a skladatelské činnosti, mi neustále poskytoval cenné rady a informace.

CHRISTOPHER HOGWOOD

Cambridge, 1984

Od roku 1984 se konečně dostalo zvýšené pozornosti Händelovu géniu jakožto opernímu skladateli, jak jsme si to v minulém století přáli, a došlo ke změně mnoha názorů, včetně mého. Jsem však vděčný mnoha pozorným milovníkům Händela, kteří mi sdělili návrhy na vylepšení původního textu, a Simonu Shawovi, který je zpracoval, a Davidu Vickersovi, Teri Noel Toweové a Heather Jarmanové za jejich pomoc s novým doslovem a dodatečnou bibliografií (viz str. 336), která se pokouší zachytit něco z nejnovějších titulů a činností v této bezbřehé sféře. A mezitím se Händel stále nad námi všemi tyčí „více než Homér svého věku“ (William Cowper, The Task, Book VI, 1785).

CHRISTOPHER HOGWOOD

Cambridge, 2007

George Friedrich Händel

oddaný svobodným uměním

Händelova signatura k básni oplakávající jeho otce,

napsané ve věku dvanácti let.

1

Halle a Hamburk

1685–1706

Tímto zápisem do matriky křtů kostela Panny Marie v Halle vstoupil Händel den po svém narození 23. února 1685 do světa dokumentace. O žádném ze tří příbuzných, podepsaných jako kmotři, se nedochovaly žádné informace. O čtyřiasedmdesát let později se v témže kostele četly modlitby za Händela, který zemřel v cizím hlavním městě, neženat a bez potomků; a opět, jména lidí, kteří mu posloužili, podepsali jeho vůli a právní listiny, jsou dnes téměř neidentifikovatelná. V té době byl nejslavnějším hudebníkem ve svém kosmopolitním světě a svého druhu veřejnou institucí; a přesto bylo na jeho památníku ve Westminsterském opatství uvedeno chybné datum narození (a dosud tam je), tak daleko byl od svých kořenů. I různé psaní jeho jména jako by prohlubovalo víceznačnost jeho života a zdůrazňovalo mezinárodní přizpůsobitelnost. Při křtu byl zapsán jako Georg Friederich Händel, poprvé se sám podepsal jako Georg Friedrich, v Itálii si upravil příjmení na Hendel; dále jeho jméno nacházíme v různých variantách: Haendel, Händeler, Hendler nebo Handell, až se skladatel nakonec rozhodl pro formu George Frideric Handel, když se stal naturalizovaným Angličanem.

Původ Händelovy rodiny je znám pouze v hrubých obrysech. Jak původní význam příjmení naznačuje, byli to obchodníci ze střední třídy, a jako první nositel tohoto jména v Halle se objevuje jistý Valentin Händel, mědikovec, který se tam přistěhoval v roce 1609. Jeho pátý syn, Georg Händel, se narodil do oné rodiny horlivých luteránů v roce 1622. Když jeho otec zemřel, Georg, v té době čtrnáctiletý, byl dán do učení na „ranhojiče-holiče“ (tyto dvě profese se normálně slučovaly), nejdříve k Andreasu Bergerovi, což byl zeť anglického emigranta, hudebníka Williama Bradea, a později k Christophu Oettingerovi. Když tento mistr zemřel, Georg převzal jak jeho živnost, tak jeho vdovu. Bylo to manželství z rozumu, z něhož vzešly dvě děti, které přežily, a přineslo Georgovi zaměstnání chirurga a osobního sluhy (valet de chambre) u místního dvora vévody Augusta Saského. Po míru vestfálském bylo rozhodnuto, že Halle připadne pod jurisdikci Pruska, vojenského státu na vzestupu, a když toto ujednání vstoupilo po smrti Augusta roku 1680 v platnost, sídlo moci se přesunulo do Braniborska, do Berlína. Georg byl nyní zaměstnán u místního dvora nového vévody z Weissenfelsu, asi dvacet mil od Halle. Johann Adolf I., nadšený milovník hudby, vzal s sebou do nového působiště Johanna Kriegera, který byl předtím varhaníkem u dvora v Halle. Dosud existuje rozsáhlý seznam hudebnin, které před svým odchodem zcestovalý Krieger prodal kostelu Panny Marie; obsahuje na dva tisíce jeho vlastních děl a téměř pět stovek skladeb předních německých a italských skladatelů – významný zdroj materiálů pro místní hudebníky.

V roce 1682 manželka Georga Händela zemřela a ten se za několik měsíců poté znovu oženil (jak to bývalo v té době běžné). Jemu bylo šedesát, jeho ženě, dceři pastora z předměstí Halle Giebichensteinu, kde tehdy pracoval, třicet dva let. Jejich první syn zemřel při porodu; druhý syn byl Georg Friederich, k němuž během pěti let přibyly ještě dvě sestry, Dorothea Sophia a Johanna Christiana.

Bývá zvykem strkat velikány v dětském věku do jedné ze škatulek – v nichž se jeví buď jako anděl, nebo mučedník. Händelovi životopisci se tradičně přiklánějí k tomu druhému, ačkoli důkazy o tom jsou mírně řečeno povšechné. Náš obraz se musí téměř výhradně odvozovat z líčení, které poskytuje John Mainwaring ve své knize Memoirs of the Life of the Late George Frederic Handel (1760). Ačkoliv není zcela spolehlivá co do chronologie, je založena na autorových rozhovorech s Händelovým tajemníkem Johnem Christopherem Smithem, který opět vyprávěl to, na co se rozpomínal sám Händel. Pokud jde o první léta skladatelova života, Mainwaring ani Smith rozhodně neměli jiné zdroje než Händela, a nejranější anekdoty, tak často citované na podporu obrazu mučedníka, se dají interpretovat jako pochopitelné obavy staršího otce. V upadajícím městečku, které trpělo chudobou a poničeným hospodářstvím vlivem dosud patrných následků třicetileté války, odkud se odstěhoval dvůr, dříve poskytující patronát, by zaměření na hudbu mohlo být počátkem katastrofální kariéry, zejména v případě, že by mladému chlapci chybělo nadání. Naštěstí Händel dokázal, že měl jak talent, tak nezbytné odhodlání.

Od nejútlejšího dětství HÄNDEL jevil tak silnou náchylnost k hudbě, že jeho otec, který si vždy myslel, že syn bude studovat civilní právo, měl důvod ke znepokojení. Shledav, že tato náchylnost stále vzrůstá, využíval každé možnosti, jak jí zabrániti. Přísně chlapci zakázal, aby se byť jen dotkl kteréhokoli hudebního nástroje; nic takového se nesmělo ocitnouti v domě, a synovi nebylo ani dovoleno navštíviti jiný dům, kde byl jakýkoli nástroj v používání. Avšak veškerá tato obezřelost a snaha chlapcovu vášeň jen rozdmychávala, místo co by ji potlačovala. Našel si způsob, jak tajně umístiti malý klavichord do komůrky v podkroví. Do této místnosti se vkrádal, když rodina spala. Již předtím, než mu byla hudba zapovězena, učinil jakýsi pokrok a díky svému pilnému cvičení v hodinách nočního odpočinku ještě se zdokonalil natolik, že ačkoliv se jeho rozvoji nikdo nevěnoval, již bylo možno předpovídati jeho budoucí velikost.

Jiná příhoda, patrně pocházející od Händela, se týká návštěvy jeho nevlastního bratra Karla, který byl skoro o třicet let starší než on a sloužil jako valet de chambre u místního dvora. Mainwaring tvrdí, že Händelovi v té době nebylo ještě sedm let, ale to je nepravděpodobné; pravděpodobnější datum oné příhody bude rok 1696, kdy chlapci bylo jedenáct. Není vyloučeno, že Händel si při pozdějším líčení sám roky ubral, a Smith a Mainwaring prostě jen zaznamenali, jak si to pamatovali.

Když mu nebylo ještě sedm roků, jel se svým otcem k vévodovi ze Saxe-Weissenfelsu… Otec ho původně chtěl nechat doma, a také se vydal na cestu bez něho. Považoval synka v takovém věku za nevhodného spolucestujícího, když se chystal ke knížecímu dvoru, kde se měl ujmouti vykonávání své profese. Chlapec, zjistiv, že jeho prosby nejsou účinné, uchýlil se k jedinému způsobu, jímž by mohl dosáhnouti splnění své tužby. Číhal na hodinu otcova odjezdu, a skrývaje před zbytkem rodiny svůj záměr, vydal se na cestu za kočárem pěšky. Kočár se cestou patrně zdržel, ať nerovností cesty či nějakou jinou nehodou, takže hoch jej předešel, ještě než se povoz dostal do podstatné vzdálenosti od města. Otec, velice překvapen synovou kuráží a poněkud popuzen jeho umíněností, nemohl se rozhodnouti, jak se má zachovat. Když se synka otázal, jak mohl vůbec pomýšleti na cestu, ač se mu předtím dostalo tak rozhodného odmítnutí, místo odpovědi syn obnovil své naléhavé prosby slovy tak jímavými, že nebylo možno odmítnouti. Hoch byl vzat do kočáru a odvezen ke dvoru a posléze zažil nepopsatelnou radost ze setkání se svým výše jmenovaným bratrem, kterého do té chvíle nikdy nespatřil.

Jakmile se ocitl u dvora, Händel k otcově nelibosti mohl pustit své instinkty z uzdy:

V takovéto situaci nebylo snadné udržeti jej, aby se nedostal k cembalu, a jeho otec byl příliš zaneprázdněn, takže nemohl hlídat tak bedlivě jako doma. Často se svým přátelům zmiňoval o této nezvladatelné synově letoře, již se s takovým úsilím snažil potlačiti, leč s malým či pražádným úspěchem. Řekl, že se dalo snadno předvídati, že nebude-li potlačena včas, hoch bude vzdorovati všem pokusům o vzdělání ve vědě, kterou pro něho vybral, a zcela zmaří plán na jeho vzdělání, který si utvořil a o němž bylo rozhodnuto.

Rozumnost takovéto představy musil každý uznat, pokud by se výše zmíněný plán dodržel. Avšak mnozí zpochybňovali, že je možno se této představy držet. Odůvodněně bylo pozorováno, že tam, kde se přirozenost projevuje tak silným způsobem, odpor často nebývá pouze bezvýsledný, nýbrž zhoubný. Někteří říkali, že se ten případ podle všeho jevil tak zoufalým, že v hraní by chlapci zabránilo, pouze kdyby mu byly odříznuty prsty; a jiní prohlašovali, že by byla škoda, kdyby mu v tom zabránilo cokoli. Takové byly pocity doktorových přátel a tak se vyjadřovali o jeho synovi. Není pravděpodobné, že by měly nějaký velký účinek, nebýt následující příhody, která jejich radám dodala veškerou váhu a autoritu, již si nepochybně zasluhovaly.

Stalo se jednoho dopoledne po skončení bohoslužeb, že chlapec hrál na varhany v kostele a vévoda byl přítomen. Něco ve způsobu hry upoutalo pozornost Jeho Výsosti tak silně, že ihned po návratu se tázal svého komorníka, koho že to slyšel po skončení bohoslužeb hráti na varhany. Komorník odvětil, že to byl jeho bratr. Vévoda si jej přál poznat.

Poté, co jej viděl a na vše se vyptal, což bylo při takové příležitosti pro muže výtečného vkusu a bystré mysli jen přirozené, řekl svému lékaři, že každý otec sám musí rozhodnouti, jak naloží se svými dětmi; avšak pokud jde o něho, on sám by považoval za zločin vůči lidstvu a příštím generacím, kdyby připravil svět o takového rostoucího génia!

Starý doktor se stále držel svého zaujetí ve prospěch civilního práva. Ačkoli byl tak přesvědčen, stalo se téměř skutkem nutnosti podlehnout synovým sklonům (a zřejmě i skutkem povinnosti nevzpírati se vévodově radě a autoritě), ač se to neobešlo bez největší neochoty, s níž k tomuto rozhodnutí dospěl. Byl natolik moudrý, že si uvědomoval, jak je vévoda laskavý, že se zajímá o jeho syna i že poskytuje radu týkající se nejlepšího způsobu jeho vzdělání. Avšak pokorně žádal, aby směl Jeho Jasnosti namítnout, že hudba je sice elegantní umění a poskytuje příjemné rozptýlení, avšak pokud se o ní uvažuje jako o povolání, má jen málo vážnosti, neboť jejím záměrem není nic jiného leč potěšení a zábava; že i kdyby jeho syn dosáhl v takovéto profesi vynikajícího postavení, podle něho by bylo více žádoucí postavení mnohem nižší, avšak v profesi jiné.

Vévoda nemohl souhlasiti s jeho názory na hudbu jakožto povolání, neboť, jak řekl, jsou příliš přezíravé a pohrdavé; přece pokud muž vynikne v činnosti jakéhokoli druhu, slouží mu to k veliké cti. A pokud jde o zisk, poznamenal, že člověk velice pravděpodobně lépe uspěje, pokud se vydá po cestě, kterou mu, jak se zdá, předurčily nátura i prozřetelnost, než kdyby byl nucen sledovati jinou dráhu, pro niž takové vlohy nemá, ba, k níž dokonce cítí přímo odpor. Zakončil své nabádání řka, že je dalek toho, aby doporučoval pouze studium hudby na úkor cizích jazyků nebo i práva, ovšem za předpokladu, že bude možné vše skloubit; přeje si pouze, aby se vše dělo, jak náleží, ve slušnosti; nechť není použito žádné násilí, nýbrž hoch ať se sám svobodně rozhodne, kam jej vábí jeho přirozené sklony, nechť jsou jakékoli.

Po celou dobu této promluvy Händel nespouštěl oči ze svého mocného přímluvce; i jeho uši byly pozorné a všímavé, jakým dojmem působí vévodova slova na jeho otce.

Výsledkem jejich rozpravy bylo následující: nejenom že otec bude hudbu chlapci tolerovat, ale po návratu do Halle obstará i vhodného učitele, který by mu napomáhal v jeho dalším rozvoji. Při odjezdu z Weissenfelsu vévoda naplnil Händelovy kapsy penězi a s úsměvem řekl, že bude-li si hledět svých studií, dalšího doporučení nebude třeba.

Citujeme Mainwaringovo líčení, náš jediný zdroj, tak obsáhle, protože ačkoli je debata zdlouhavá a mnohomluvná, naznačuje, že při vyprávění této příhody Händel zdůraznil rovnováhu obou argumentů a snažil se dát najevo pochopení pro otcovo dilema. Ačkoli sám roli otce nezakusil, v textech Händelových dramatických děl se často vyskytují krize rodičovství a našly v něm ozvučnou desku.

Jakmile se ocitli zpátky v Halle, jeho otec uposlechl aristokratickou radu i synovu touhu a zařídil synovi hodiny u energického Friedricha Wilhelma Zachowa, který byl varhaníkem v kostele Panny Marie a dirigoval místní „chorus musicus“, s nímž vystupoval každou třetí neděli. Byl to výborný učitel a poctivě se snažil, aby svému žákovi vštípil solidní základy, ale nikoli doktrinářským způsobem. Jak píše Mainwaring:

Jeho hlavním zájmem bylo, aby chlapec získal řádné základy v nauce o harmonii. Dále věnoval péči pěstění jeho imaginace a tříbení vkusu. Měl velkou sbírku italských a též německých hudebnin: předváděl mu, jak se liší styly různých národů; upozorňoval jej na přednosti a nedostatky toho kterého autora; a aby žák také dělal pokroky v praktické části výuky, často mu zadával úkoly a nechával ho za sebe opisovat, hrát a komponovat.

Jeden rukopisný svazek z těchto lekcí si Händel ponechal celý život; sám jej používal při výuce mladého J. Ch. Smitha; tento svazek je popsán v knize Anecdotes of George Frederic Handel (na str. 6) jako „kniha rukopisných not, datovaná rokem 1698 a podepsaná iniciálami G. F. H.“ William Coxe nebo možná sám Smith pokračuje, že „noty jsou charakteristické zvláštním způsobem psaní čtvrťových not“ a dovozuje, že většina je psaná Händelovou vlastní rukou. Mezi skladateli zastoupenými v knize jsou Froberger, Krieger, Kerll, Alberti, [Wolfgang] Ebner, Delphin [nebo Nicolaus Adam?], Strungk a sám Zachow; skladby jsou popisovány jako „různé árie, sbory, capriccia, fugy a další hudební kusy“. Svazek po Smithovi získala jeho snacha, lady Riversová, a od devatenáctého století byl nezvěstný. Jeho znovuobjevení zaplní mezeru v našich znalostech nejen toho, co Händel jako dítě studoval, ale také množství materiálu, z nějž si později vypůjčoval. Metodu „samozřejmých výpůjček“, kterou celoživotně uplatňoval, si ve vnímavém věku patrně osvojil od Zachowa.

Díky Kriegerově knihovně, z níž mohl čerpat, a díky Zachowovu povzbuzování měl Händel hojnost příležitostí zasít semena mnoha pozdějších skladeb. Zachow byl pyšný na rostoucí věhlas svého žáka a také byl rád, že má schopného pomocníka, „kdykoli se mu zlíbilo být nepřítomen, což bylo často, neboť miloval společnost a rád trávil čas u poháru“ (Mainwaring). Od té doby, jak se dozvídáme, Händel mohl holdovat své lásce k hudbě bez jakýchkoli omezení; za to jistě vděčil své matce, neboť 11. února 1697 otec zemřel. Náhrobní kámen na rodinné hrobce nesl záznam o jeho životním běhu; tento záznam v roce 1860 před zničením kamene opsal Chrysander. Z něj se dozvídáme, že otec se dočkal dvaceti osmi vnoučat a dvou pravnoučat. Podle německého zvyku byl na památku zemřelého vytištěn text zádušní mše a výběr smutečních básní od příbuzných. Poslední příspěvek je konvenční série metafor podepsaná „George Friedrich Händel, der freien Künste ergebener“ – „oddaný svobodným uměním“. Ačkoli báseň byla s největší pravděpodobností „zakoupená“, tedy napsaná někým jiným na objednávku, podpis je bezpečným znakem osobních ambicí dvanáctiletého chlapce.

O následujícím období Händelovy kariéry se Mainwaring nezmiňuje. U cesty do Berlína, kde měl „přítele a příbuzného u dvora“, uvádí datum 1698, ale rozhovor, který se odehrál mezi kurfiřtem a Händelovým otcem se mohl odehrát nejpozději počátkem roku 1697. Jeho zmínka o setkání se skladateli Giovannim Bononcinim a Attiliem Ariostim stanoví datum až po smrti Georga Händela, jelikož Ariosti dorazil do Berlína teprve někdy později v průběhu roku 1697 a Bononcini až roku 1702. Mainwaringova domněnka mohla vzniknout tím, že sloučil dohromady více návštěv; je ale také možné, že Händel se s těmi dvěma skladateli setkal, když byl v Hamburku. Popis vztahu mezi Händelem a Bononcinim je ze zpětného pohledu patrně trochu přibarven a vyprávění o zkoušce schopností mladého chlapce se až příliš podobá mnoha dalším legendám, než aby je bylo možno přijmout bez podezření.

Kompozice této osoby [Bononciniho] byly velice žádané, neboť byly patrně nejlepší, jaké onen dvůr poznal. Skladatel se však v důsledku své přirozenosti snadno nechal unést úspěchem a často byl opojen obdivem a chválou. Ačkoliv se o HÄNDELOVI hovořilo jako o mimořádném hráči na cembalo, přece na něho Bononcini právě vzhledem k jeho nízkému věku vždy hleděl jako na pouhé děcko. Avšak když lidé neustávali se své chvále, rozhodl se zjistiti, co je na ní pravdy. K tomuto účelu zkomponoval kantátu s bohatým využitím chromatiky, obtížnou v každém ohledu, a takovou, která by jistě i mistrovi dělala potíže, kdyby ji měl hráti či doprovázeti bez předchozího seznámení. Když však zjistil, že ten, jehož považoval za pouhé dítě, přistoupil k této náročné kompozici, jako by to byla jenom hříčka, a nejenže ji provedl z listu, nýbrž navíc s takovým stupněm přesnosti, správnosti a výrazu, jaký se stěží dal očekávat i po opakovaném provedení, tu na něho vskutku začal pohlížeti v jiném světle a hovořiti o něm jiným tónem.

Srovnávání dat k osvětlení Mainwaringovy chronologie ničím nepřispěje, ale dokud se neobjeví nový zdroj informací, nezbývá nám nic jiného než přiřadit události, o nichž referuje, k rokům, v nichž k nim s největší pravděpodobností došlo. Návrhy kurfiřta (o němž Mainwaring hovoří jako o králi) a protinávrhy Händelova přítele nám mohou v každém případě poskytnout jasný obraz budoucnosti mladého skladatele:

… ten mladičký cizinec nepobyl u dvora dlouho, a již se o jeho schopnostech dozvěděl král, který pro něho často posílal a dával mu velké dary. Jeho Veličenstvo, přesvědčeno o mladíkově mimořádném nadání a nepřejíc si ztratiti příležitost podporovati génia tak vzácného, pojalo úmysl rozvíjeti jej na své vlastní náklady. Jeho záměrem bylo poslati jej do Itálie, kde by se mohl školiti u nejlepších mistrů a taktéž míti příležitost slyšet a vidět vše, co je svého druhu nejvýtečnější. Jakmile se toto doneslo HÄNDELOVÝM přátelům (neboť on byl dosud příliš mlád, než aby o tom mohl rozhodnouti sám), uvažovali o tom, jaká odpověď by byla nejvhodnější, pokud by tato nabídka byla učiněna formálně. Názor mnoha byl takový, že hoch má veliké štěstí a že jeho příbuzní by takovouto nabídku přijali s největším potěšením. Jiní, kteří lépe chápali ducha a způsoby vládnoucí u berlínského dvora, si mysleli, že tato záležitost si zaslouží řádné úvahy a rozvážné debaty. Neboť si byli dobře vědomi, že jakmile se někdo octne v králových službách, už v nich musí zůstat, ať se mu to líbí či nelíbí; pokud bude král o jeho služby stát, o to větší bude důvod, aby si jej u sebe ponechal; avšak pokud by se znelíbil, jeho zkáza je jistá. Přijmouti nabídku tohoto druhu bylo prakticky totéž jako vstoupit do formálního zaměstnaneckého poměru, avšak zůstávala nesnáz, totiž jak ji odmítnouti. Posléze bylo rozhodnuto, že je třeba nalézti nějakou výmluvu. Netrvalo dlouho a král dal výslovně najevo své úmysly, a odpověď zněla, že doktor [Händel otec] provždy bude co nejhlouběji oceňovat čest, prokázanou Jeho Veličenstvem tím, že laskavě projevilo zájem o jeho syna; avšak jelikož on sám je nyní již tak stár, že nemůže očekávati, že bude míti syna dlouho při sobě, pokorně doufá, že král mu milostivě promine jeho přání odmítnouti nabídku, již mu Jeho Veličenstvo učinilo.

Nemohu čtenáři sděliti, jak byla tato odpověď králem přijata, neboť, jak můžeme předpokládati, odmítnutím nebyl příliš zvyklý, zejména odmítnutím tohoto druhu. Po takovém incidentu se nejevilo vhodné, aby Händel déle prodléval u berlínského dvora, kde čím více se projeví jeho schopnosti, tím více osob bude náchylno zkoumati důvody chování jeho otce.

Koniec ukážky

Table of Contents

Titulní strana

Tiráž/Copyright

Předmluva

1 Halle a Hamburk 1685–1706