Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována ani šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Milan Kovář

Diverzanti a agenti v akci

Speciální operace od první světové války do současnosti

TIRÁŽ TIŠTĚNÉ PUBLIKACE:

Vydala Grada Publishing, a.s.

U Průhonu 22, Praha 7

obchod@grada.cz, www.grada.cz

tel.: +420 234 264 401, fax: +420 234 264 400

jako svou 5698. publikaci

Odpovědná redaktorka Danuše Martinová

Grafická úprava a sazba Q point

Počet stran 344 a 8 stran barevné přílohy

První vydání, Praha 2014

Vytiskla Tiskárna Printo, Ostrava

© Grada Publishing, a.s., 2014

Cover Design © Q point, 2014

Názvy produktů, firem apod. použité v knize mohou být ochrannými známkami nebo registrovanými ochrannými známkami příslušných vlastníků.

ISBN 978-80-247-5103-0

ELEKTRONICKÉ PUBLIKACE:

E-knihu ve formátu EPUB vytvořil Milan Vilímek Jihlavský

ISBN 978-80-247-9568-3 (ve formátu PDF)

ISBN 978-80-247-9569-0 (ve formátu EPUB)

Chránit dobro, potlačovat zlo.

S poděkováním mé rodině!

1.

ÚVOD

V této knize jsou popsány nesporně zajímavé speciální operace v historickém průřezu od období první světové války až do počátku 21. století. Zcela klidně snesou srovnání i s proslulou filmovou sérií MISSION IMPOSSIBLE. Najdete mezi nimi operace uskutečněné v naší vlasti nebo na podporu jejího zrodu. Seznámíte se tak s misemi československých legionářů, které jsou laické veřejnosti bohužel stále málo známé. Dále se tu dozvíte o speciálních operacích zpravodajského charakteru, ale i o operacích na záchranu rukojmích a akcích zvláštních jednotek. Na těchto minipříbězích je zároveň možné sledovat i historii a vývoj zpravodajských služeb a zvláštních sil, ať již armádních nebo policejních po celém světě.

Zavedu vás do světa podobného spíše ději špionážního nebo akčního thrilleru. Vše je ale zpracováno na základě pravdivých historických zdrojů s cílem objasnit a ozřejmit některé akce. Také proto je celá kniha rozdělena do chronologických celků, zlepšujících tak orientaci v celém díle.

Samozřejmě, že každá uvedená operace by si jistě zasloužila podrobnější zpracování v samostatné publikaci. Ale jelikož je tato kniha určena širší čtenářské veřejnosti, vylíčení mnou vybraných operací je pouze rámcové a nezabíhá do větších detailů. To vše koresponduje s mou snahou zprostředkovat čtenáři řadu napínavých příběhů a získat pro tuto oblast literatury faktu další zájemce, které jistě jednotlivé kapitoly zaujmou. A pevně doufám, že publikaci se zájmem rovněž vezmou do svých rukou i dlouholetí fanoušci literatury faktu a military.

Milan Kovář

2.

POČÁTEK DVACÁTÉHO STOLETÍ

2.1.

Čeští bojovníci za svobodu v cizích službách

Československá republika sice vznikla až roku 1918, ale už před tímto datem působily ozbrojené jednotky, dokonce i první zvláštní jednotky, bojující za její budoucí existenci. Až do roku 1918 byli Češi a Slováci jenom malými národy rakousko-uherské říše, kteří se na fronty první světové války dostali v uniformách habsburské monarchie. Již na počátku války se však řada českých vojáků rozhodla služby císařství opustit. Nechávali se zajímat nepřítelem, případně rovnou dezertovali na nepřátelskou stranu.

Vedle tohoto živelného a neuvědomělého boje proti císařství se oficiálně začal formovat I. odboj. Dne 14. listopadu 1915 vznikl v Paříži Český zahraniční výbor, který se v únoru následujícího roku proměnil na Národní radu československou, základ příští čs. vlády.

Této diplomatické aktivitě ale předcházely akce vojenského charakteru, kdy se nejprve z československých emigrantů a posléze i ze zajatců začaly tvořit zárodky československé armády. A to jak ve Francii, tak i v Rusku a Itálii.

Počátky v Rusku

V Rusku již 4. srpna 1914 požádaly české spolky o ustavení československé jednotky v ruské armádě, což bylo schváleno ruským ministerstvem války 12. srpna. O týden později vznikla z československých dobrovolníků soustředěných v kyjevském klášteře sv. Michala Česká družina. Ta v počtu 704 Čechů a 16 Slováků složila 28. září 1918 přísahu v Kyjevě. Vojáci byli vybaveni bojovým praporem v českých barvách s korunou svatého Václava, jenž měl na žerdi ruského orla. Jako uniforma jim posloužila klasická ruská uniforma, pouze na čepici měli červeno-bílou stužku. Prvním velitelem tohoto praporu (se třemi rotami) byl ruský plukovník Sozentovič, jeho českým zástupcem a politickým důstojníkem se stal Alois Tuček.

Dne 22. října 1914 zamířila Česká družina ke 3. armádě jihozápadního frontu generála Radka Dmitrijeva. Ten rychle upustil od plánovaného nasazení jednotky jako agitátorů a naopak ji se souhlasem ruské vojenské zpravodajské služby pověřil průzkumnými úkoly a akcemi v týlu protivníka, lépe řečeno úkoly hloubkového průzkumu. V rámci tohoto nového uplatnění čeští a slovenští vojáci působili jak v Haliči, tak i v Karpatech, ale i na východním Slovensku.

Částečně i ze strachu ruského velení z nespolehlivosti vojáků byla družina rozdělena mezi jednotky 3. armády v Haliči (1. rota u 44. divize, 2. rota převelena k XII. armádnímu sboru a 3. rota u 5. pěší divize). Zde přímo na frontě dosahovali tito čeští a slovenští vojáci výborných výsledků. Vlastně jako první specifikovali metody průzkumu – například prohledávání kapes padlých či vyhledávání kuchařů a proviantních poddůstojníků, kteří znali přesné počty rakouských jednotek. Vzhledem ke znalosti jazyku nepřítele se čeští a slovenští vojáci v přestrojení vydávali i do nepřátelských zákopů, což bylo občas, po odhalení, „odměněno“ popravou.

V listopadu 1914 bylo pět dobrovolníků – Vaněk, Nessi, Čižmár, Frühauf a Posker – vysláno přímo do Čech, aby navázali spojení se zdejšími politiky a informovali je o událostech v Rusku. Přinášeli s sebou dokonce plán na protirakouské povstání, jehož autorem byl politický důstojník České družiny A. Tuček, který společně s budoucím proslulým spisovatelem Jaroslavem Haškem navrhoval přeměnit československé legie na teroristické skupiny, určené pro sabotážní akce na území Rakouska-Uherska.

Po průlomu u Gorlice v květnu 1915 přibyla českým a slovenským vojákům k průzkumným úkolům i role polního četnictva. Zachytávali zběhy, ale ochraňovali i štábní velitelství, což bylo na svou dobu vlastně velkým uznáním jejich schopnosti a důvěryhodnosti. V České družině bylo 484 vojáků oceněno Křížem sv. Jiří, tedy dosti vysokým ruským vyznamenáním, a z jejich řad vzešlo dokonce sedm nositelů Řádu sv. Jiří.

Poté, co ruské hlavní velitelství prosadilo 28. května 1917 rezoluci o vytváření zvláštních úderných skupin pod heslem „Za svobodu, za půdu, se zbraní v ruce vpřed!“, českoslovenští delegáti ihned přihlásili celou československou střeleckou brigádu (17. dubna 1916) v čele s ruským velitelem plukovníkem Trojanovem. Ten dostal rozkaz shromáždit doposud rozptýlené československé čety a poločety plnící roli průzkumných rot a zařadit je jako celek k 49. armádnímu sboru generála Selivačeva. Nakonec se od tohoto úmyslu upustilo, ale brigáda alespoň zůstala jako celek u 49. sboru 11. armády. V její sestavě se účastnila tato nová československá brigáda bitvy u Zborova, kde významně přispěla k vítězství, což otevřelo cestu k jejímu dalšímu rozmachu. Ministr války A. F. Kerenskij slíbil čs. představitelům plnou podporu při další organizaci a takřka současně na Ukrajině začal výcvik nových československých jednotek.

Po vzniku československého armádního sboru v Rusku (9. října 1917)[1] takto rozvinutá rozvědná činnost nejenže nezanikla, ale stále se zlepšovala a poskytovala prozatímní vládě a spojencům strategické informace, dokonce i o podílu německé finanční podpory na bolševickém hnutí. Vedle těchto zpravodajců existovala v československém armádním sboru i další zvláštní jednotka, tzv. garda legie neboli 1. československý samostatný úderný prapor, jenž je velice často spojován se ztraceným ruským pokladem.

Historie této elitní jednotky legie započala vznikem samostatných úderných rot v 2. československé střelecké brigádě. Tyto roty byly v podstatě klasické jednotky určené pro zákopovou válku. Jejich výzbroj a výstroj sestávající z karabiny, ručních granátů, bajonetu, útočného nože a revolveru doplňovaly nůžky na drátěné zátarasy. Při bojových akcích vojáci nosili francouzskou přilbu Adrian s ruským státním znakem, který byl posléze změněn na znak úderných jednotek – lebku s hnáty. To vše doplňovala ochranná maska. Podle ruského předpisu vojáky odlišovaly černé nárameníky ohraničené tzv. dobrovolnickou šňůrou, uprostřed byl červený husitský kalich.

Další kořeny této elity lze vystopovat v květnu 1917, kdy ze 125 českých přeběhlíků vznikla v rámci 1. úderného oddílu 8. armády generála Kornilova rota českých průzkumníků, jež se podílela na bojích u Jamnice. Její příslušníky odlišoval černý stejnokroj včetně nárameníků, polní čepice – furažky s černými okolky a malinovým dýnkem –, vše lemováno bíle, na náramenících bílá lebka s hnáty a písmenem K, na levém nadloktí uniformy černý nebo modrý štítek s lebkou a hnáty, zkříženými meči a hořícím granátem. Po velkých ztrátách byla stažena z fronty a v srpnu 1917 přetvořena na Kornilovský úderný pluk, stále s českými příslušníky, jenž byl určen k ochraně vrchního štábu v Mogilevě. Zde byl počátkem září přejmenován na 1. ruský úderný pluk, který dle pozdější dohody měli z poloviny tvořit Češi a Slováci. Po přesunu této jednotky do Kyjeva došlo v této souvislosti ke změně názvu na 1. slovanský úderný pluk, který byl začleněn do 1. čs. střelecké divize. Po bojích v Kyjevě většina ruských vojáků odešla a zbytek jednotky byl začleněn do 4. čs. střeleckého pluku Prokopa Velikého jako 4. rota. Tím tato jednotka zanikla, zatímco většina jejích příslušníků čs. národnosti se připojila k jednotkám generála Kornilova, v tzv. Dobrovolnické armádě.

Dne 28. prosince 1917 byly v Nižněudinsku konečně sloučeny dosavadní samostatné úderné roty do 1. československého samostatného úderného pluku, tvořeného čtyřmi pěšími rotami, kulometnou rotou, zákopnickou minometnou četou a nezbytnou logistickou podporou. Všichni jeho příslušníci se odlišovali nášivkou na levém předloktí – červeným trojúhelníkem s lebkou a hnáty. Patetické heslo znělo: „Není života bez Českého státu, svobodu, nebo smrt.“

Prvním velitelem těchto 800 bojovníků byl ruský důstojník Ušakov, po jeho smrti v roce 1918 ho nahradil štábní kapitán T. Dvořák a poté major R. Hásek. Právě tato jednotka se pokoušela v roce 1918 osvobodit carskou rodinu, drženou v Jekatěrinburgu, a zachránit ji před popravou, bohužel přišla pozdě. Město dobyla až 25. července a našla zde už jen sklep (Ipatěvův dům) plný zaschlé krve. Poté byla jednotka v čele s majorem Háskem vrchním spojeneckým velením 25. prosince 1919 pověřena ochranou ruského vůdce, generála Kolčaka, cestujícího s carským pokladem, jehož část se při anabázi legionářů (na Sibiři až do roku 1920) ztratila. O podezření, že legionáři, přesněji příslušníci úderného praporu, zcizili část pokladu, svědčí i to, že jim byla v červnu 1920 u příležitosti slavnostní přehlídky v kanadském Vancouveru před generálním guvernérem tajně prohlédnuta zavazadla, samozřejmě bez výsledku. Přesto se dodnes tu a tam objevuje smyšlenka, že část tohoto pokladu mohla být základním kapitálem pro vznik Legiobanky.

Na italské frontě

Obdobné zpravodajské úkoly jako na ruské frontě dostali čeští dezertéři i na frontě italské. Již 27. března 1918 se vydalo prvních 157 dobrovolníků pod vedením poručíka C. Nosála k italské III. armádě, kde měli být využíváni k taktickému průzkumu a propagační činnosti mezi českými a slovenskými pluky armády Rakouska-Uherska. Na tomto základě pak vznikly u jednotlivých italských armád výzvědné skupiny čs. rozvědčíků, později označované jako roty Reparto speciale czeco-slovacco x-armata, jež byly k dispozici zpravodajským oddělením armád. Z česko-slovenských esploratori (průzkumníci) se postupně utvořilo devět československých výzvědných rot (reparti esploratori):

1. rota

poručík V. Hanzal

VII. armáda

2. rota  Avio

poručík R. Vyčítal

I. armáda

3. rota  Astico

podporučík A. Prejda

I. armáda

5. rota

poručík F. Jirsa

VI. armáda

6. rota

podporučík J. Felix

VI. armáda

7. rota

podporučík. J. Nedvěd

IV. armáda

9. rota

podporučík E. Ambrož

VIII. armáda

10. rota

poručík A. Zeman

III. armáda

11. rota

podporučík J. Grác

III. armáda

Tyto výzvědné roty se kromě hloubkového průzkumu účastnily i diverzních akcí v nepřátelském týlu. Příkladem může být akce desátníka V. Vopálenského a střelce R. Petra z 22. září 1918, kdy zničili dělostřelecké skladiště u Monte Erio, sklad benzinu u Cima Manderiolo a strojovnu lanovky u Monte Rover.

Výstroj těchto průzkumníků na italské frontě byla klasická italská, kromě odznaku českého lva v oválu. Později dostali vojáci klobouky italských horských jednotek, část výstroje převzali od svých italských kolegů (arditi – reparti d’assalto): útočný nůž (pugnale), černý fez se střapcem, na levém nadloktí odznak italských úderných formací – arditi.

Po vzniku samostatného československého vojska v Itálii byly výzvědné roty (kromě I. praporu 33. pluku) organizovány od 1. června 1918 v devíti rotách v druhém praporu 31. pluku[2]. A od 25. září 1918 byly soustředěny ve zvláštním výzvědném pluku – 39. reggimento esploratori czeco-slovacco (39. výzvědný československý pluk), přímo podřízenému diviznímu velitelství –, který byl dotvořen v listopadu 1918 po doplnění čtyřmi kulometnými rotami a dalšími podpůrnými jednotkami. Nadále působil tento 39. pluk vedle 33. střeleckého pluku československých dobrovolníků. Tyto čs. pluky v Itálii se brzy rozrostly na dvě divize[3].

Dne 28. října 1918 konečně vznikl samostatný stát a tedy i československá armáda. Jejím základem se staly nejen zahraniční jednotky, ale i dosavadní jednotky Rakouska-Uherska s československým mužstvem. Bohužel zanikly zvláštní jednotky, jež tvořily hrot každé armády. To souviselo s celkovou poválečnou situací.

Ve svobodné vlasti

Italský 39. výzvědný československý pluk přijel do vlasti 17. a 18. prosince 1918 a byl dislokován v Bratislavě, kde z něj po bojích o samostatnost nové republiky vznikla řadová pěší jednotka, s čestným označením 39. výzvědný pluk generála Grazianiho. Italský generál Rodolfo Graziani byl totiž velitelem Úderného armádního sboru italské armády, pod nějž fakticky spadali i českoslovenští úderníci.

Ruský 1. československý úderný prapor se do vlasti vrátil až 23. července 1920 a byl ubytován v posádkách Trutnov a Kutná Hora, kde z něj po demobilizaci a reorganizaci vznikl hraničářský prapor číslo 6, umístěný v Domažlicích. Určen byl pro specifickou službu v pohraničí. Vedle něj vznikl z tzv. útočného praporu Jánošíkových družin, což byla dobrovolnická formace vzniklá ve vlasti v přelomovém roce 1918, 8. hraničářský prapor, dislokovaný v Teranech s čestným názvem „Sibiřští úderníci“.

THEODOR DVOŘÁK (1889–???)

Narodil se v Jílovci, okres Třeboň. Po absolvování reálného gymnázia a obchodní akademie se stal aktivním důstojníkem rakousko-uherské armády. Zde od 17. září 1909 působil v c. a k. pěším pluku č. 75, s nímž byl už v hodnosti nadporučíka 28. července 1914 nasazen na frontu, kde padl do zajetí 1. července 1917 u Koňuchy. Dne 30. srpna 1917 vstoupil do legií, zařazen byl do 5. čs. střeleckého Pražského pluku T. G. Masaryka. V Borispolu absolvoval důstojnický kurz a byl povýšen do hodnosti štábního kapitána. Díky svým zkušenostem z fronty byl jmenován instruktorem údernictví a dne 6. listopadu 1917 odvelen, aby vedl údernický kurs. Poté byl poslán k II. divizi, přesněji jejímu údernému pluku, jehož se stal velitelem. V jeho řadách se účastnil bojů na Ukrajině a došel až do Vladivostoku. V září 1918 byl kvůli zranění poslán do nemocnice, po vyléčení bojoval na Sibiři. Povýšen byl do hodnosti majora a 12. listopadu 1918 odvelen do štábu Čs. sboru, kde působil jako instruktor údernické taktiky. Následovala služba u II. divize v Krasnojarsku a jmenování atašé u ruské Západní armády. Poté byl přidělen k leteckému oddílu. Dne 8. června 1920 se vrátil do vlasti, kde nadále sloužil v armádě, údajně u Velitelství čs. horského pluku č. 10.

CYRIL NOSÁL (1886–1951)

Narodil se jako dvojče (bratr Metoděj) rolníkovi Jakubovi Nosálovi v Mikulečci. Stejně jako bratr i on vystudoval Českou zemskou vyšší reálku v Hodoníně, kde v roce 1906 maturoval. Po maturitě pokračoval ve studiu státního účetnictví na Vysoké škole technické v Hodoníně, poté nastoupil jako revident u Hypoteční a zemědělské banky v Brně. Po vypuknutí I. světové války narukoval k pevnostnímu dělostřeleckému pluku č. 5 v Boce Kotorské. Zde 30. října 1916 přeběhl u Vyšegradu k Srbům, s nimiž bojoval proti rakouským silám. Poté odplul do Itálie, kde byl internován na Sicílii u městečka Cefalu. Po vzniku Československého dobrovolnického pluku v Itálii vstoupil na jaře 1917 do jeho řad. Když italské velení zřídilo ze zajatých Čechů zvláštní průzkumné oddíly, stal se jedním z jeho velitelů. Později působil jako příslušník 39. pěšího výzvědného pluku, kde velel 6. rotě čs. průzkumníků; v jejich čele se vyznamenal v bojích o horský masív Doss Alto, za což byl nejen povýšen do hodnosti nadporučíka, ale i vyznamenán italským králem. Po skončení války se v říjnu 1918 vrátil se spolubojovníky do vlasti, kde vstoupil do armády. V březnu 1919 byl povýšen do hodnosti kapitána a brzy obdržel i Československý válečný kříž. Do podzimu 1919 působil jako velitel muniční továrny v Komárně a poté odešel do zálohy. Vrátil se do kanceláře Hypoteční a zemědělské banky v Brně, kde se postupně vypracoval na náměstka ředitele. Této funkce byl po okupaci zbaven a následně perzekvován. Naštěstí se ještě dočkal osvobození své vlasti v roce 1945.

2.2.

Český James Bond – Vladimír Vaněk

Dneska toto jméno asi málokomu něco říká, přitom byl jedním z hrdinů protirakouského odboje a podílel se i na vzniku našeho samostatného státu. Jeho válečné nasazení zčásti připomíná osudy proslulého fiktivního agenta Jamese Bonda.

Počátky

Vladimír Vaněk se narodil 27. května 1895 v tehdejší polské Haliči, v Dobré u Limanowy, v rodině českého lesníka. Jeho otec se totiž vydal se svou ženou, pocházející z Českomoravské vysočiny, za výdělkem do jednoho ze zapadlých koutů rakousko-uherského mocnářství. Po rodičích Vladimír zdědil lásku k hudbě, literatuře, dokonce psal povídky a verše.

Po přestěhování celé rodiny do vesničky Zdiby u Prahy lesní Vaněk začal prodávat pramenitou vodu. Toto podnikání mu vyneslo menší kapitál, který mu umožnil otevřít si s přítelem v Jindřišské ulici v Praze železářství. Dětem tak mohl poskytnout dobré vzdělání. Syn Vladimír studoval zprvu na obchodní akademii v Karlíně, po maturitě si nadále zdokonaloval své malířské, ale i literární nadání. Nadále jím však zmítala touha po dobrodružství, kombinovaná se zájmem o Indii, kam se nakonec rozhodl odcestovat. Vše urychlilo pozvání od krajanského spolku v Kyjevě na výstavu obrazů, kam se Vaněk vydal na jaře 1914. Jeho konečným cílem ale měla být vytoužená Indie.

Mezi krajany v Rusku

V Kyjevě devatenáctiletý mladík mezi krajany brzy zapadl a na měsíc se dokonce stal redaktorem časopisu Čechoslovan, stále však myslel na pokračování své cesty. To však nebylo zrovna jednoduché, jeho pokusům o vycestování definitivně učinil konec sarajevský atentát a vypuknutí války. A tak se Vladimír Vaněk 22. srpna 1914 přihlásil mezi prvními dobrovolníky do České družiny. Absolvoval vojenský výcvik a spolu se svými druhy dorazil do Jaroslavi v Polsku, kde je dostihla zpráva o plánu carského armádního velení vyslat do Čech několik dobrovolníků se zpravodajskými, ale i sabotážními úkoly.

Spolu s Nessim, Čižmárem, Poskerem a Frühaufem se Vaněk přihlásil u Aloise Tučka, kde dostali civilní oděv, hesla pro přípravu povstání a napojení do protihabsburského odboje. Dne 25. listopadu 1914 poručík J. Vitáček odvezl těchto pět dobrovolníků do přední frontové linie, kde se rozdělili na dvě skupiny.

Vaněk pokračoval s Čižmárem, toho však brzy ztratil, a tak se vydal Dukelským průsmykem sám. Další dva jeho kamarádi byli chyceni rakouskými četníky a popraveni, Čižmár byl nezvěstný, Frühauf byl sice rovněž zajat, ale špionáž se mu nepodařilo prokázat. Záhy byl i Vaněk při svém prvním kontaktu s civilistou zatčen a odvezen na vojenský štáb, kde si vymyslel krycí historku o útěku z Ruska. Civilní soud v Bardějově, kam byl odeslán, jej nakonec v panice před blížícími se Rusy propustil. Mladík se nejprve vypravil za strýcem do Vídně, odtud do Prahy za rodiči. Byl to dost riskantní krok, ale vyplatil se. V Praze díky pomoci přátel mohl kontaktovat přední činitele protihabsburského odboje K. Kramáře a A. Rašína. Těm předal cenné poselství z Ruska, které rovněž zaslal i profesorovi T. G. Masarykovi. V mezičase stačil vybudovat ze svých přátel a známých zpravodajskou síť.

V březnu 1915 začal Vaněk plánovat návrat přes frontu do Ruska, proto se v dubnu nechal odvést k 99. pluku ve Znojmě. Zde nejprve absolvoval školu pro záložní důstojníky, ale kvůli svému zjevně pročeskému smýšlení nebyl povýšen a v červenci byl s plukem poslán na frontu, kde již 21. srpna dezertoval a zamířil k ruským liniím. Byl však přitom zadržen německými vojáky, naštěstí měl připravenou výmluvu, že hledá ubytování pro svou jednotku. Na čas u Němců zůstal, jakmile se však fronta přiblížila, znovu vyrazil k Rusům. Avšak ruská jednotka, k níž se přidal, byla pobita, a Vaněk se tak opět dostal na německou stranu. Přeběhnout se mu podařilo až do třetice. Ruským důstojníkům předal cenný zpravodajský materiál, což Rusům umožnilo provést několik úspěšných akcí. Dne 9. září se Vaněk objevil u České družiny. Odtud se vydal na štáb 3. armády, kde byl podrobně vyslýchán. Za své dosavadní aktivity byl 28. září oceněn Křížem svatého Jiřího a povýšen do hodnosti praporčíka.

Švýcarská a italská mise

Následovalo přidělení k 5. rotě, jejíž příslušníci působili v roli průzkumníků-rozvědčíků. Když byl Vaněk na dovolené v Kyjevě, bylo mu jako zkušenému zpravodajci nabídnuto, aby řídil zpravodajskou síť ve Švýcarsku, s čímž souhlasil. A 10. května 1916 odjel s pasem na jméno Vladimir Vasiljevič Južin, což byl mimochodem ukrajinský malíř, přes Dánsko do Anglie. Kromě obvyklých úkolů pro Rusy, které měl plnit, s sebou opět přinášel zprávy pro Masaryka a Českou národní radu. V Londýně se setkal s Masarykem, v Paříži pak i s Benešem. Z Paříže zamířil Vaněk, tentokrát s pasem na jméno Victor Bolland, do Itálie. To vše díky podpoře ruských diplomatů, kteří mu na doporučení hlavního štábu ochotně pomáhali.

V říjnu 1916 byl Vaněk povýšen do hodnosti poručíka. V té době měl již přímé kontakty s nejvyššími carskými důstojníky, kteří mu pomohli z italského zajetí vysvobodit jeho strýce Veselého. Právě on mu na základě svých kontaktů mezi emigranty pomohl organizovat dobrovolníky nejen pro kurýrní služby, ale i do chystané české legie v Itálii.

V Římě bylo Vaňkovo jméno poitalštěno a z dosavadního pana Bollanda se stal Bollandi; ten se pak v březnu 1917 objevil ve švýcarském Lausanne. Zde navázal spojení s menší českou skupinou vedenou Josefem Lavičkou, dále začal spolupracovat s Brity a prohloubil kontakty na italské vojenské diplomaty. To vše mu jeho zpravodajský úkol samozřejmě jen ulehčovalo. Po krvavé ruské revoluci v listopadu 1917, kdy se moci chopili bolševici, Vaněk pracoval již pouze pro Českou národní radu v Paříži se sídlem ve Švýcarsku. V polovině roku 1918 se přestěhoval do Paříže, kde byl v lednu 1919 jmenován zástupcem ministra vojenství a pomáhal při repatriaci italských legionářů. Oficiálně je jeho funkce později v historických análech vojenského zpravodajství nazývána náčelník zpravodajské služby v Národní radě. Stal se tedy prvním náčelníkem vojenské zpravodajské služby, a v této funkci působil do února 1919. Do vlasti se vrátil 6. března 1919, doprovázen snoubenkou Marii, kterou si 23. března vzal za ženu.

V diplomatických službách

Ve své vlasti Vaněk nejprve pomáhal budovat ministerstvo obrany a od 3. února 1920 také armádní zpravodajskou službu. Údajně působil i jako šéf vojenského zpravodajství vrchního velitelství vojsk na Slovensku. V polovině září 1920 odešel v hodnosti kapitána do civilu, a byl tak k 1. říjnu 1920 přeložen do tzv. neaktivity. Poté se nechal zaměstnat ministerstvem zahraničních věcí. V jeho službách trávil čas nejprve ve Stockholmu, poté v Paříži a opět ve Stockholmu, nakonec se vrátil do Prahy. Mezitím stačil vystudovat politické vědy, kromě toho psal a kreslil pro různé pražské listy.

V prosinci 1937 se rozvedl, ale vzápětí se opět oženil a to se Švédkou Anne-Elisabeth Johanssonovou. V roce 1938 se stal úředníkem zvláštního vládního úřadu propagandy v Praze, který pak za okupace zajišťoval krytí zpravodajských důstojníků. Dne 17. března 1939 mohl díky tomu, že měl za ženu švédskou občanku, odjet ve vozidle švédského zastupitelstva do Stockholmu. Tam se nejprve živil malováním. V březnu 1939 nabídl své služby jak Benešovi, tak i šéfovi jeho zpravodajství Moravcovi. Jeho nabídka byla přijata a tak započalo organizování československé zpravodajské sítě ve Švédsku. Její první kontaktní adresa zněla na Vaňkovo bydliště u tchána Holmera. Navenek kryl Vaněk svoje aktivity založením dvou firem, a to filmové společnosti Folkfilm a exportní firmy Junek Export AB, které mu měly rovněž pomoci zpravodajsky proniknout do obsazené vlasti. O tom referoval i ve své první zprávě Moravcovi 19. května 1939. Koncem srpna se Vaňkovi narodila dcera Mira, a již v září disponoval vysílačkou pro rádiové spojení s Londýnem pod šifrou Jonas. Bohužel švédská policie Vaňkovu vysílačku brzy odhalila a 20. října byl zatčen. Ve vězení zůstal dva týdny, poté byl na vlivnou přímluvu propuštěn s tím, že bude respektovat neutralitu Švédska.

Svůj slib však dlouho nedržel, a brzy začal opět působit zpravodajsky. Když se pak dostal k informacím o chystaném útoku na SSSR, začal předávat zprávy pod krycím jménem Váňa prostřednictvím ruské vyslankyně Kollontajkové i NKVD (Narodnyj komissariat vnutrennych děl – Lidový komisariát vnitřních záležitostí, jenž zastřešoval jak tajnou policii, tak i zpravodajské složky SSSR). Postupem času se jeho síť úctyhodně rozrostla a sahala až do Německa, kde spolupracoval s budoucím politikem, tehdy novinářem, Willy Brandtem. Své zdroje však měl také ve Španělsku, Íránu, Turecku, Švýcarsku, Japonsku, Indii, Maďarsku, Nizozemsku a na Slovensku.

Bohužel jeho aktivity se staly trnem v oku Němcům, kteří je zaznamenali. Německé velvyslanectví začalo poukazovat na Vaňkovu činnost ve prospěch Velké Británie a nakonec musely švédské bezpečnostní orgány zasáhnout. V březnu 1942 vydala policie rozkaz Vaňka sledovat a případně i zadržet. Přestože byl Vaněk z vyšších švédských kruhů varován, tohoto nebezpečí nedbal. 27. března 1942 byl zatčen státní policií a 22. dubna spolu se svými spolupracovníky (Taub, Hodin a Doležel) stanul před soudem, který vynesl 25. ledna 1943 pro českého zpravodajce rozsudek – tři a půl roku vězení za špionáž. Ani ve vězení se však Vaněk neztratil a začal mimo jiné psát román zasazený do doby třicetileté války. Po udělení milosti 22. ledna 1944 vyšlo toto dílo – Jorden blöder-jörden blommar (Země krvácí – země kvete) pod pseudonymem Waldemar Van Ek.

V dubnu 1944 odletěl Vaněk do Londýna a pracoval tu na exilovém ministerstvu zahraničí. Poté odešel jako generální konzul do Itálie, kde v lednu 1945 povýšil na vyslance. Do svobodné vlasti se vrátil v roce 1946 a opět nastoupil jako přednosta jednoho z oddělení na ministerstvu zahraničí, kde patřil k nejbližším spolupracovníkům Jana Masaryka. Po únorovém převratu byl 31. března 1948 vyhozen z práce, naštěstí se mu díky vlivným konexím podařilo v prosinci 1948 s rodinou vystěhovat do Říma. Zde zastupoval různé švédské firmy, pomáhal českým exulantům a věnoval se literatuře a dramatické tvorbě. V italském exilu zemřel 6. října 1965.

FRANTIŠEK MORAVEC (1895–1966)

Moravec patří k nejznámějším vedoucím představitelům čs. vojenské zpravodajské služby. Narodil se v Čáslavi jako jedno z deseti dětí úředního zřízence. Po gymnáziu studoval na filozofické fakultě Univerzity Karlovy, kterou však nedokončil, protože musel v roce 1915 narukovat do Čáslavi. Absolvoval důstojnickou školu a poté odešel s 12. pěším plukem do Kaniže v Maďarsku. Dne 13. ledna 1916 v hodnosti podporučíka přešel v Polsku na ruskou stranu a v květnu 1916 vstoupil do Srbské legie, poté byl zařazen k 22. pěšímu pluku čs. legií ve Francii. Po návratu do vlasti bojoval nejprve proti maďarským revolucionářům a rozhodl se zůstat v armádě. V letech 1925–1928 vystudoval Vysokou válečnou školu, stal se pak v hodnosti majora členem vojenského zpravodajství a nakonec jeho přednostou. Za války působil v této funkci u londýnské exilové vlády, kde se podílel na spojeneckém boji proti zemím Osy. Po návratu do vlasti, 5. června 1945, mu bylo svěřeno bezvýznamné místo a později byl vyšetřován. Za pomoci britské zpravodajské služby 29. června 1948 opustil generál Moravec vlast a zapojil se do III. odboje. Organizoval odbojovou skupinu Okapi, kterou však sledovala StB. Počátkem 60. let 20. století se natrvalo vystěhoval do USA, kde působil jako poradce vojenské rozvědky pro Československo. Zemřel ve Washingtonu na srdeční záchvat.

WILLY BRANDT (1913–1992)

Německý politik, v letech 1969–1974 kancléř Spolkové republiky Německo. Narodil se jako Herbert Ernst Karl Frahm v Lübecku svobodné matce. Po škole pracoval v docích, kde se v roce 1929 zapojil do řad socialistické mládeže, po roce se stal členem Sociálně demokratické strany, SDP. Pak přešel k levicovější Sociálně dělnické straně, SAP. Také proto v roce 1933 utekl před nacistickou perzekucí do Norska. Zde vystupoval pod pseudonymem Willy Brandt. V roce 1936 se objevil v Německu jako norský student Gunnar Gaasland a působil zde politicky. V roce 1937 byl ve Španělsku a jako novinář podával zprávy o občanské válce. V roce 1940 uprchl před uvězněním v Norsku do neutrálního Švédska, kde žil do konce války jako norský občan ve Stockholmu. Koncem roku 1946 se vrátil do Berlína a pracoval tady pro norské úřady. V roce 1948 vstoupil do Sociálně demokratické strany Německa, SPD, teď již jako W. Brandt. Postupně se stal vůdčí osobností této strany, před nástupem do funkce spolkového kancléře působil ještě jako starosta Západního Berlína. Poté co byl nucen na svůj úřad rezignovat z důvodu spolupráce jednoho ze svých nejbližších spolupracovníků s východoněmeckou tajnou službu STASI, vedl Socialistickou internacionálu. V roce 1971 obdržel Nobelovu cenu za mír.

Konec ukázky

Table of Contents

1. ÚVOD

2. POČÁTEK DVACÁTÉHO STOLETÍ

2.1. Čeští bojovníci za svobodu v cizích službách

2.2. Český James Bond – Vladimír Vaněk

2.3. Čeští diverzanti v Itálii

2.4. Zkáza bitevní lodi Viribus Unitis

3. DRUHÁ SVĚTOVÁ VÁLKA

4. POVÁLEČNÁ LÉTA

5. STUDENÁ VÁLKA

6. PŘELOM TISÍCILETÍ