Přeložila:

OLGA OLAJDA PROKEŠOVÁ

Raine Miller: K nezaplacení

Vydání první

Copyright © 2014 Raine Miller Romance

All rights reserved.

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2015 jako svou 1928. publikaci

Přeloženo z anglického originálu Priceless

Český překlad © 2015 Olga Olajda Prokešová

Odpovědná redaktorka Renata Heitelová

Korektorka Daniela Čermáková

Ilustrace na přebalu © 2015 Mae I Design Photography

Přebal a vazba © 2015 Baronet a Ricardo

Sazba a grafická úprava Ricardo, Sázavská 19, Praha 2

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-0112-9 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-0113-6 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2015

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2015

Raine Miller

K nezaplacení

První část z cyklu

Odkaz rodu Rothvale

Ukážka z elektronickej knihy

K NEZAPLACENÍ

Význam:

tak cenná, že její hodnota nemůže být stanovena,

„umělecký kousek k nezaplacení“

neformální způsob, jak vyjádřit láskyplné vyznání,

„drahoušku, jsi k nezaplacení.“

VĚNOVÁNÍ

Pro Amandu

„Viděl jsem anděla v mramoru a tesal jsem,

dokud jsem ho neosvobodil…“

Michelangelo (1475–1564)

PODĚKOVÁNÍ

Tento příběh jsem začala psát před více než dvěma lety. Nastínila jsem si ho a připravila předtím, než jsem napsala Nahou. Ano, je to pravda. Mám kompozici s poznámkami, která to dokazuje. Je to tu černé na bílém. Cením si toho prostého sešitu s ručně psanými nápady a klikyháky o šlechtici a tvrdohlavé restaurátorce umění. Když jsem však našla inspiraci pro příběh Ethana Blackstonea a Brynne Bennetové, o kterých vyprávím v Aféře Blackstone, museli Ivan a Gaby ustoupit stranou. Ale nezapomněla jsem na ně.

Vlastně jsem Gaby a Ivana umístila do Blackstoneova světa právě proto, abych na ně nezapomněla. Popsala jsem jejich sblížení na konci knihy Všechno, nebo nic, takže jsem věděla, že jejich příběh budu muset jednoho dne napsat. Začátek knihy K nezaplacení byl publikován v antologii Příběhy pro Amandu, jež vznikla na podporu nadace Amandy Toddové, která se zabývá potlačováním šikany. Jsem ráda, že vám nyní mohu představit celý příběh. Během minulých dvou let se mě věrní čtenáři trpělivě ptali, kdy se dozvědí, co se s Ivanem a Gaby celou tu dobu dělo. Tak, tady to máte. Obrovské díky patří mým vytrvalým fanouškům. Tahle kniha vznikla díky vám.

Raine

Kapitola 1

I

Londýn

29. června

Charitativní večírky.

Osobně je považuju za naprosto strašné. Tenhle popis se na ně zatraceně přesně hodí. Když už jsem se rozhodl, že na jednom z nich strávím večer, můžu jim říkat, jak se mi zlíbí.

Výroční setkání Mallertonovy společnosti se určitě nebude v ničem lišit od ostatních galavečerů. Dokázal jsem si představit, že mým hlavním úkolem bude těch několik následujících hodin přežít. Jediné, co mě uklidňovalo, byla skutečnost, že jsem si na konec večírku domluvil malé soukromé rozptýlení.

Přijel jsem k Národní galerii, a zatímco jsem čekal na parkovací službu, přečetl jsem si v mobilu detaily.

Tady. Přejel jsem to očima dvakrát a snažil se zapamatovat kdo, co a kde. Maria bude mít na sobě smaragdově zelené šaty. Viktoriánská galerie ve 21:00. Podmínky dle smlouvy. Přejeme vám oběma velmi příjemný večer.

Eskortní služba, kterou jsem použil, nepotřebovala znát mé jméno a nikdo s nikým osobně nemluvil. Všechno se řešilo přes zprávy. Jednoduché. Efektivní. Anonymní. Nikdo netahal za nitky, do kterých byste se mohli zaplést, a když rande skončilo, všichni odešli spokojeni domů.

Čím méně času jsem věnoval přemýšlení nad tím, co tu vlastně dělám, tím lépe. Nebyl jsem na své chování pyšný, ale důvody, které mě k němu vedly, má mysl uznávala. Jen jsem si užíval toho, co mi bylo nabídnuto.

Zklamání tohle s mužem udělá.

S těmito úvahami jsem vešel dovnitř, našel místo konání a byl jsem příjemně překvapen, že jsem zmeškal večeři. Společenské konverzace, které k těmto událostem nezbytně patřily, mě doháněly k šílenství. Často jsem přemýšlel nad tím, jak je možné, že ze všech způsobilých mužů v Anglii jsem zrovna já skončil na ředitelském postu v představenstvu Galerie. Nemohli si přece vybrat nikoho horšího. Nevěděl jsem o obrazech vůbec nic a neměl jsem nejmenší chuť to změnit. Být v jednadvacátém století lordem Rothvale se ukázalo jako mlýnský kámen na krku. Z patronů, kteří mě oslovovali „můj lorde“ a klaněli se mi, mi naskakovala husí kůže.

Musel jsem předstírat.

A dělal jsem to pořád.

Předstírání pro mě bylo velmi únavné, protože celý můj život byl obrácen vzhůru nohama vinou lží. Pověsili mě, vykuchali a rozčtvrtili v médiích. Jo, přesně tak. Vlastně jsem se takhle v té době cítil. Teď jsem byl spíš otupělý. Můj drink, Bombay Sapphire, dělal zázraky.

Lež… padělek… podvod.

Kde tu k čertu mají bar?

Potuloval jsem se po chodbách a snažil se vypadat, že mě výstava zajímá. Modlil jsem se, aby mě nikdo během následujících patnácti minut nepoznal. K čertu, i pět by mi udělalo radost.

Místo se změnilo k lepšímu, když jsem zahlédl krásnou Brynne Bennettovou, jak představuje obraz ženy s knihou. Vypadalo to jako Mallertonovo dílo tak v polovině restaurátorské práce. Bylo opravené a zakonzervované tak, aby přežilo další stovku let nebo tak nějak, aniž by ztratilo barvy nebo ostrost. Ano, pár znalostí o tom, co se dělá se starými obrazy, se mi povedlo absorbovat. Ačkoli jsem si mnohem víc užíval pohled na nádhernou restaurátorku prezentující své dílo.

Brynne je velmi půvabná, ale také velmi zadaná. Chodí s mým extrémně sobeckým bratrancem s ochranitelskými pudy. Ethan provozuje bezpečnostní agenturu, takže za tu ochranitelskou část má body navíc. A musím uznat, že má i hodně dobrý vkus na ženy.

„Užíváš si představení?“ Nepřekvapilo mě, když jsem za sebou uslyšel Ethanův hlas. Měl jsem tušit, že bude nedaleko od své milované.

„Spíš jsem přemýšlel, jak bych z tohohle pekla mohl uniknout,“ odpověděl jsem. „Právě jsem na tebe myslel, bratranče.“

„Vážně?“ zeptal se.

„Jasně. My o vlku a vlk za dveřmi.“

„Jsem rád, že jsi dnes večer dorazil,“ odtušil sarkasticky. „Byli jsme zvědaví, kdy nás konečně poctíš svou přítomností. Brynne tě chce představit své kamarádce.“ Rozhlédl se, jako by někoho v davu hledal.

„Právě teď mi Brynne připadá docela zaneprázdněná,“ přejel jsem obdivným pohledem po jeho přítelkyni. „Možná později. Teď potřebuju něco ostřejšího k pití.“

Ethan stiskl čelist. „Hele, Ivane, dnes k nám do kanceláře dorazilo něco, co se tváří jako potenciální hrozba. Sice mě to moc neznepokojuje, ale chci, aby ses podíval na detaily.“ Podal mi obálku s fotografiemi.

Ethan a já jsme tohle už mnohokrát dělali, takže to nebylo nic nového. Černobílé fotky osm krát deset, na kterých jsem byl já a Brynne, jak si povídáme u Gladstone. Tam jsem se s nimi před pár týdny sešel na oběd. Fotka, kde líbám Brynne na tváře a kde ji usazuji do auta. Fotka, kde se snažím mluvit na ně oba zároveň a jak jim mávám. Fotka, kde stojím na ulici poté, co Ethanovo auto odjelo. Fotka, kde čekám, až mi obsluha doveze mé auto.

Prohlížel jsem si snímky podruhé, vrčel jsem, pak jsem je otočil. Jeden po druhém.

Nikde žádný nápis.

Až na té poslední: „Nikdy se nepokoušejte zabít muže, který páchá sebevraždu.“ To bylo naškrábáno zezadu.

Úžasné. Další fanoušek mi posílá zamilované vzkazy. Zapomněl jsem, jak hluboko některým vězím v hlavě. Tohle mi to připomnělo.

V průběhu své kariéry už jsem se s takovými věcmi setkal. Samozřejmě se to musí brát vážně, ale mnohem častěji za tím stojí nějaký blázen, který se chce pomstít známé osobnosti, o níž se domnívá, že ho osobně a úmyslně urazila. Zejména sportovci musí strpět takovéhle kraviny. Kdysi jsem se dotkl hodně lidí a mám spoustu zlatých medailí, které to dokazují. A přestože jsem se sportu přestal věnovat, pořád mě pronásledují média. A celé to šílenství vzrostlo s tím, co se nedávno stalo v mém soukromém životě. Nadcházející olympijské hry, které se budou odehrávat v mé zemi, tomu také nijak nepomohly. Vystrčily mě znovu do zájmu médií a načasování nemohlo být horší. Za necelý měsíc mám komentovat pro BBC lukostřelbu mužů.

„Další superfanoušek, co mi přišel vzdát hold,“ poznamenal jsem pohrdavě. Ve skutečnosti jsem děkoval nebesům, že jsme s Ethanem příbuzní. To samo o sobě mi zajistilo Ethanovu péči. Rozhodně jsem ho nemálo zaměstnával. Po chvíli jsem mu předal celou tu trapnost zpět, jako kdyby mi na ní nezáleželo. Upřímně jsem si přiznal, že skutečně nezáleží. Už dávno jsem se nad těmihle nudnými blbostmi přestal rozčilovat a zvykl si na ně. Realista uvnitř mě věděl, že jsem takovouhle výhrůžku nedostal naposled. Chodí pravidelné jako daně.

„Díky, Ethane, že tomu věnuješ pozornost. Jsem si jistý, že jakmile skončí olympijské hry, tohle všechno pomine.“

Pomalu přikývl. Sevřel čelist a znovu pohlédl na svou dívku, která natěšenému publiku vykládala o technice restaurování.

Podíval jsem se na drink v jeho ruce a rozhodl jsem se, že dostat něco takového do ruky je teď ještě větší priorita než před chvilkou. A pokud se mám cítit o něco lépe, tak dva giny s tonikem budou rozhodně lepší než jeden.

„Alespoň v to můžu doufat, ne?“ Snažil jsem se chovat, jako by mi ta výhrůžka byla ukradená.

„To je to jediné, co můžeme všichni, kámo.“ Ethan mě poplácal rukou po zádech.

„Jdu si sehnat něco podobného tomu, co máš ty.“ Mávl jsem rukou a odešel k baru. Měl jsem ještě horší náladu než před chvílí.

Pokud to bylo vůbec možné.

G

Nošení nových šatů je vždycky zábava. Líbilo se mi, jak se mě tyhle dotýkají na kůži. Zavazovaly se za krkem a dole byly široké a rozevláté. Brynnina teta Marie nás obě vzala do úžasného obchodu v Knightsbridge, kde se prodávaly originální šaty. Smaragdové hedvábí s květinovým vzorem se tak hezky vlnilo, když jsem se pohybovala, že jsem si nemohla pomoci. Byla jsem tím uměním prostě ohromena. Rozhodně se vyplatilo koupit si takovou kvalitu. Pořídila jsem si ty šaty zejména pro dnešní večer. Usoudila jsem, že je moudré investovat do něčeho, co si můžu brát na další slavnostní události, na které budu muset v rámci univerzity chodit. A tahle událost byla úžasná jako vždycky. Výroční galavečer Mallertonovy společnosti pro umělce na počest romantického malíře, sira Tristana Mallertona, byla událost, které jsem se účastnila pravidelně už čtyři roky. Pamatovala jsem si, kdy se Tristan Mallerton narodil, stejně jako jsem si pamatovala data narození členů své rodiny. Dvacátý devátý červen. To bych si měla pamatovat.

Jeho obrazy byly základem pro mou závěrečnou práci v magisterském programu v oboru dějiny umění na Londýnské univerzitě. Inspirací byl pro mne obraz předávaný v naší rodině z generace na generaci, který jsem si zamilovala. Byl to jen malý kousek Mallertonovy práce, ale jednoho dne bude patřit mně. Probudil ve mně semínko zájmu o studium umění a snad tak započal i mou budoucí kariéru.

Znala jsem všechny katalogizované malby, které Mallerton vytvořil, a spoustu z nich jsem na vlastní oči viděla. Národní galerie spravuje největší sbírku jeho prací, jež se dá v Británii vidět, ale klidně se vsadím, že v soukromých bytech a ve skladištích visí spousta neznámých obrazů, které nikdy nespatřily denní světlo. Mallerton byl za svého života produktivní malíř. Většina jeho obrazů je v rukách lidí, kteří ani netuší, co vlastní, a co je ještě smutnější, nemají ani zájem to zjistit. Příležitostně se některý z jeho obrazů dostane ze soukromé sbírky na prodej do aukce. A v tu chvíli přispěchám já, abych jej ocenila a zařadila do databáze.

Zastavila jsem se u jezdeckého portrétu, který patřil mezi pět mých nejoblíbenějších z celého jeho díla. Obraz vyzařoval štěstí, a kdykoli jsem ho spatřila, musela jsem se usmát. Mallerton jej provedl dokonale. Moment zakonzervovaný v čase pro radost všem generacím.

Na obraze se vyjímala mladá nevěsta s dlouhými tmavými vlasy. Seděla na úžasném plavém koni ozdobeném girlandami, stuhami a zvonečky po celém hřbetě. Přestože se dívka neusmívala tak, jak se usmívají dnešní lidé, když pózují, tak byste jí výraz štěstí, zachycený ve tváři, rozhodně uvěřili. O tom, že je dívka šťastnou nevěstou, se nedalo pochybovat. Obraz se jmenoval prostě, Paní Gravellová, a já vždy přemýšlela nad tím, jaký byl asi pan Gravelle. S jistotou jsem věděla, že vyhrál nádhernou nevěstu, a opravdu jsem doufala, že ji miloval tak, jak si zasloužila.

I ten nejnevzdělanější pozorovatel musel vidět, jak je Mallertonovo dílo prodchnuto emocemi. Schopnost vyjádřit emoce je skutečný umělecký dar. Tristan Mallerton jím byl bezpochyby obdařen. Přesně tohle mě přitáhlo k jeho práci, když jsem začínala studovat. Tedy kromě toho, že můj otec vlastnil originál Mallertonova portrétu. Kdybyste se vydali po rodinné linii Hargreavů, našli byste mou pra, pra, pra, prababičku Sophii Hargreavovou. A právě její portrét bude jednoho dne můj.

Milovala jsem její formální pózu v nádherných modrobílých šatech i neskutečně dlouhé mahagonové vlasy umělecky vyčesané na stranu. Ale byl to její výraz, který kraloval celému portrétu. V jejím úsměvu bylo patrné pobavení. Elegantní Sophie pózovala s potměšilým zábleskem v půvabných očích, což naznačovalo, že nebyla tak vážná a konvenční. Mallerton díky vzácnému daru zobrazoval osoby na obrazech tak, že jste museli přemýšlet nad tím, jací ti lidé byli, jak vypadaly jejich životy. Tím byly ty portréty ještě zajímavější. Kvůli tomu byl Mallerton známý. Jednoduše řečeno, jeho umění vás lákalo dozvědět se víc. Kdo byli ti lidé na portrétech? Koho milovali? Proč byla tahle póza určena právě jim? Právě pro tyhle otázky, na které se ptáme i dnes, byl Mallertonův talent tolik uznáván. A to jak za jeho života, tak i teď, o dvě stě čtyři let později.

Dvě stě let. Čtyři roky. Mohou znamenat totéž. Nebo se za tu dobu může hodně změnit…

Ty ses změnila.

Snažila jsem se nemyslet na to, co jsem ztratila, ale má vlastní osamělost ze mě někdy dostává to lepší, a lhala bych, kdybych nepřiznala, že toužím po trošce toho štěstí paní Gravellové z obrazu.

Šance, že někdy najdeš někoho, kdo způsobí, že budeš vypadat jako nevěsta na obraze, je mizivá až nulová…

„Našel jsem vás,“ ozval se za mnou hluboký hlas.

Otočila jsem se, abych se podívala, kdo na mě mluví, a před očima se mi objevila sama krása. Muž přede mnou byl přes metr osmdesát vysoký, tmavovlasý, štíhlý a sexy. Zelená barva jeho očí korespondovala s mými šaty. Blýskl po mně šibalským úsměvem.

„Jste si jistý, že hledáte mě?“ Nejspíš pěkný boháč. Vsadila bych své nové extravagantní šaty na to, že oblek, který má na sobě, je šitý na míru. Nepochybovala jsem o tom. Že by jeden z patronů, který touží po prohlídce galerie? Nebo patří mezi VIP?

„Ach ano, určitě jste to vy,“ zapředl, „kráska v zelených šatech.“ Naklonil se dopředu. Dost blízko, ale nedotkl se mě. Jeho tvář se přiblížila k mému krku. Ucouvla jsem. Pokračoval… dokud jsem nestála přitisknutá ke zdi. „Měli pravdu,“ dodal hedvábným hlasem.

„V čem měli pravdu?“ zeptala jsem se, uchvácená jeho vzhledem a vůní a zcela omámená tím, jak blízko u mě stál. Můj bože, tak nádherně voní. „Ehm… chce-chcete prohlídku?“ zakoktala jsem překvapená tím, že mé rty opustila úžasně smysluplná slova.

„Mmm, hmm,“ zamumlal, pomalu přikývl a přejel mi pohledem po krku. „Rozhodně chci, abyste mi udělala prohlídku.“

Proč se mnou takhle mluví? Byla jsem v téhle situaci dost v nevýhodě a cítila jsem, že ta podivnost se ke mně stahuje ze všech směrů.

Kdo je ten řecký bůh, který mě drží u zdi a dívá se na mě, jako by mě chtěl spolknout? A je špatně, že mě při tom pomyšlení mrazí podél páteře?

Koniec ukážky

Table of Contents

Tiráž

Titulná strana

Motto

VĚNOVÁNÍ

PODĚKOVÁNÍ

Kapitola 1