Alena Jakoubková

PRODÁM MANŽELA…

zn. Spěchá

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© Alena Jakoubková, 2015

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2015

ISBN 978-80-243-6664-7

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2015

Na to vsadím poslední řízek…!

(Athena Králová, hrdinka této knihy)

Proč si vždycky pořizuješ byt potenciálně nevhodný na hlídání koček?

(moje dcera Veronika, má tři kočky)

Když jsme přišli do té hospody, říkali nám žrací komando.

(Vláďa, kterého jsem potkala v Barrandovské Kameře)

Svatební zvony utichají,

jak roky tiše plynou,

jiskru v očích neutají…

Ten mizera má jinou…!

„Chci rozvod,“ zaječela jsem nepříčetně a mávala svému hezkému, leč nevěrnému manželovi před očima košilí, na jejímž límečku se nade vši pochybnost skvěla rudá skvrna. Od rtěnky, samozřejmě. A navíc z ní čpěl odér cizího parfému smíšený s potem.

Ten parfém mi byl povědomý.

Ta mrcha…!

Ta zatracená mrcha…!

(Míněno sousedka z domu asi ob dva bloky, moje bývalá spolužačka ze základní školy a pseudo – zatraceně pseudo – kamarádka. Mělo mi být podezřelé, že se najednou u nás začala tak často zjevovat pod záminkami typu došlo mi mlíko.)

„Proboha, ty naděláš, Atheno,“ nenamáhal se muž, který mi slíbil věrnost až do skonání věků, ani zvednout oči od poslední stránky novin, kde studoval výsledky anglické fotbalové ligy. „Vůbec nevím, kde jsem k tomu přišel. Ta tvoje urputná žárlivost mi začíná jít na nervy,“ informoval mě nevzrušeně. „Nejspíš je to od rajský, kterou jsem si dal včera v hospodě. Prostě to vyper,“ nařídil mi, jako bych byla jeho služka a nikoli zákonná choť, „a ty řeči si nech laskavě od cesty.“

Ačkoli jsem zuřila a nevěděla, jestli mi víc vadí nevěra sama, nebo to, že ze mě Mirek dělá vola, vyklidila jsem pole. Moc dobře jsem věděla, že jakoukoli debatu s manželem prohraju, protože na rozdíl od něj vytahuju jen skutečné a věcně podložené argumenty. Na to, že se radši vzdám, také můj manžel sázel. Nevyžívám se v planých debatách, do jaké by náš rozhovor samozřejmě vyústil, kdybych se pokoušela dál rozumně argumentovat. Mirek má dar se namísto argumentů ohánět (se špatně tajenou rozkoší) mojí menstruací, (pro něj) nepochopitelnou nechutí k sexu nebo mým blížícím se přechodem, a to i přesto, že mi je teprve osmatřicet…

Dneska za mými vzdalujícími se zády zavolal, že bych měla jít k očnímu, když nerozeznám skvrnu od rajské a skvrnu od rtěnky na první pohled. Jo, můj manžel je mistr demagogie. Tento obor by mohl vyučovat politiky napříč stranickým i geografickým spektrem. I při nepopiratelném nadání našich politiků v tomto směru je můj manžel v umění demagogie značně převyšuje. Sice se, jak občas vídám v televizních debatách, politici snaží ze všech sil, ale kam se hrabou na Mirka. Ten má ohromný talent vybrat si z mých oprávněných argumentů nejméně důležitou informaci a na té se dokáže otáčet klidně i půl hodiny (možná by to dokázal i dva dny, ale tak dlouho jsem to ještě nikdy nevydržela). Také umí fantasticky předstírat, že mi nerozumí, a odpovídá mi na něco jiného, než se ptám.

V prvních letech manželství, to když jsem ho ještě milovala, jsem se s ním vášnivě hádala, přesvědčovala ho, vysvětlovala a později, když jsem ho prokoukla, mu domlouvala, aby mě takovým chováním neponižoval, ale nebylo mi to nic platné, a tak jsem to postupně začala unaveně vzdávat, a když jsem přišla Mirkovi na další nevěru, obvykle jsem to už nekomentovala, i když to bylo těžké.

Ale nevěry bolí, i když je láska pryč, a tak občas ještě vyletím.

A pořád mě štve, že nevěrný manžel z našich sporů pravidelně vychází čistý jako lilium a já jako nevyrovnaná hysterka. Náš skutečný problém ovšem netkví v Mirkových nevěrách (které jsem přestala počítat), ale v tom, že já se opravdu chci rozvést, a Mirek se opravdu rozvést nechce, i když tak úplně přesně nechápu, proč na našem dávno rozpadlém manželství tak úzkostlivě lpí. Nejspíš si ho ani jedna z těch jeho četných známostí nechce pověsit na krk, a to se jim tedy opravdu nemohu divit, jakkoli by se mi to hodilo do krámu. Dost mě udivuje, že mu ještě vůbec některá sedne na lep, protože pokud vím, Mirek nepěstuje dlouhé známosti, ale ke každé si jen jednou, maximálně dvakrát odskočí a zase se vrátí k sálajícímu teplu manželského krbu. Totiž k sálající peněžence.

A k mé skvělé kuchyni, poslušné pračce a žehlicímu prknu.

To myslím jen s mírnou nadsázkou – Mirek se vrací domů v naději, že ze mě vyrazí nějaké peníze, což se mu, a to přiznávám s hanbou, občas podaří. To je ostatně také důvod, proč ho nemůžu přimět k rozvodu. Proč by se rozváděl, když by pak musel začít makat, zatímco teď občas (aby se neřeklo) jako brigádník někde roznese pivo, je nahlášený na pracáku a vzdychá (na oko), že nemůže sehnat práci?

Ach jo…

S Mirkem jsem se seznámila, když jsem studovala hotelovou školu. Bylo mi osmnáct a jemu dvacet a byla to láska na první pohled. Jo, škoda, že jsem se nekoukla ještě podruhé… Jenže jsem se nechala oslnit jeho vysokou atletickou postavou, blonďatými vlasy svázanými v týle do culíku a pronikavým kukučem modrých očí.

Ano, byla jsem úplně blbá, ale kdo v osmnácti není?

Tak proč jsem ho musela vyfasovat zrovna já…?

Moje kamarádka Linda tvrdí, že jsem si o něj přímo koledovala. Prý ze mě doslova trčela ta slušně vychovaná holčička z nóbl rodiny s vilou a rodinnými penězi za zády. To s tou vilou a penězi jsem Lindě dodneška nevymluvila. Jako holce z paneláku se jí naše krčská vilka zdála (a, jak tvrdí, pořád ještě zdá) jako palác a penězi míní skutečnost, že moji rodiče byli lékaři a dědeček prvorepublikový ředitel banky. To, že dneska žádné peníze, kromě těch, co si vydělám, nemám, pro ni nehraje žádnou roli – ve skutečnosti ji baví role proletářské holky a vítá záminku, jak mě popíchnout. Linda se drží role, i když dnes, jako vyhledávaná advokátka, vydělává mnohem víc než já a mezonetový byt na pražských Vinohradech, který si s manželem, taktéž právníkem Danem, nedávno koupili, má dvakrát tolik metrů čtverečních než moje vilka i se zahradou.

No a Mirek podle ní viděl totéž co ona – bohatství.

Mirek tehdy pracoval jako číšník v docela pěkné restauraci na Letné, ale snil o tom, že si otevře vlastní hospodu, a tak jsme měli společný životní sen a hned od začátku jsme plánovali i společnou budoucnost. Po emigraci mých rodičů jsem bydlela s babičkou v našem úhledném domku v Krči, kde bylo několik volných pokojů, a tak se Mirek ke mně nastěhoval už asi po měsíční známosti, i když babička z toho nadšená nebyla. Něco se jí na Mirkovi nezdálo a nabádala mě, abych s tím sestěhováním tak nespěchala, ale když viděla, jak jsem zamilovaná, ustoupila.

Zpočátku, předtím než jsme se s Mirkem vzali, mi naše soužití připadalo jako ráj na zemi. Babička nám přenechala celé horní patro a Mirek se hodně snažil. Všechno to tam přestavěl, vybudoval novou koupelnu a kuchyň a z haly vyvedl do podkroví, které upravil do fantastického obývacího pokoje s vikýřovými okny, točité nádherně zdobené litinové schodiště, které se mu podařilo sehnat někde ze smetiště. Schodiště opravil a natřel a já měla pocit, že to u nás vypadá jako na zámku (před Lindou bych to ale nepřiznala ani na skřipci).

Když Mirek dokončil úpravy v našem bytě, vrhl se na modernizaci přízemí, kde bydlela babička, a udělal jí to tam opravdu moc pěkné, což babičce vzalo trochu vítr z plachet. Ale že by se s Mirkem začala smiřovat, to říct nemůžu.

Spíše naopak. Zachovávala si odstup, který nekorespondoval s její srdečnou a otevřenou povahou. Proto mě nijak zvlášť nepřekvapilo, že, když jsme jí jednou u večeře, k níž jsem strategicky připravila babiččino oblíbené jídlo – tagliatelle s lososem ve smetanové omáčce – oznámili, že se chceme vzít ještě předtím, než složím maturitu, začala vyšilovat. Byla jsem na to připravená a měla jsem po ruce, jak jsem si myslela, pádné argumenty. Kam ale s argumenty na moji babičku…!

„Atheno, nenič si život,“ zapřísahala mě, nehledíc na zamračeného Mirka, který se stisknutými čelistmi polykal její výpady a neodvažoval se ani hlesnout, ale já si stála na svém.

„Mirka miluju a vezmu si ho.“

Když babička viděla, že mě od svatby s Mirkem neodradí, naoko se vzdala, ale vymyslela plán B. Rozhodla se mě před důsledky mladické nerozvážnosti zachránit stůj co stůj.

Za pár dní si na mě počkala před školou.

„Atheno, jdeme k notáři,“ informovala mě vážně. Cestou mi vysvětlila, že chce, abych její domek vlastnila ještě před svatbou, protože jinak by po její smrti půlka automaticky připadla Mirkovi jako mému manželovi, a tomu ona chce rozhodně zabránit, neboť si myslí, že Mirkova náklonnost ke mně není upřímná. Proto mi ho věnuje hned, i když to bude znamenat zaplacení vyšší daně.

Zalykala jsem se nelibostí nad takovou urážkou mého budoucího manžela, ale snažila jsem se s babičkou domluvit po dobrém. Namísto abych vybuchla, jak se mi chtělo, nasadila jsem klidný tón:

„Babi, přece když si Mirka vezmu, měli bychom mít všechno společné. Nelíbí se mi představa, že Mirkovi nedůvěřuješ,“ projevila jsem naivitu tupé ovce. „Viděla jsi přece, jak dal celý dům do pucu… A taky se bojím, že se urazí…“

Na babičku ale moje husičkovské argumenty neplatily.

„Jo, to jsem viděla. Je to šikovný kluk, ale kdo myslíš, že celou rekonstrukci zaplatil? Já,“ odfrkla si s despektem. „On si sice máknul, ale za moje peníze se mu bydlí pohodlněji. Kdepak, Atheno, dům musí patřit celý tobě. To kdybych nezařídila, tvůj dědeček by mě chodil strašit,“ oponovala babička. „A musíš mi slíbit, že na Mirka nikdy, ani kdyby tě prosil, ani kdyby ti sliboval hory doly nebo ti vyhrožoval, půlku domu nepřepíšeš, jasné?“ vymáhala ze mě slib.

„Ale babi, Mirek by mi nikdy dům vzít nechtěl,“ odpověděla jsem otráveně. „Bude mi trapné mu vysvětlovat, že mu nedůvěřuješ. Radši mu o tomhle ani neřeknu.“

„Dělej, jak myslíš, holčičko, ale chci ten slib.“

„No jo, slibuju.“

„Tak si na ten slib dobře pamatuj!“

Kolikrát jsem si jen na slib daný babičce vzpomněla…!

Poprvé to bylo, když Mirek po babiččině smrti o několik let později chtěl dům prodat, abychom získali peníze na vlastní restauraci. Protože jsem mu o tom, že na mě babička domek přepsala ještě před naší svatbou, ze skunčí zbabělosti nic neřekla, automaticky předpokládal, že patří nám oběma rovným dílem.

„Mirku, copak ses zbláznil? Kde bychom asi tak bydleli, když domek prodáme?“ vyjevila jsem se. „Na tu restauraci si můžeme vzít úvěr,“ navrhla jsem uvážlivě.

„No, můžeme si pronajmout malý byt,“ měl manžel pohotově odpověď, takže bylo jasné, že to má pečlivě promyšlené. „Trochu jsem se porozhlédl a viděl inzerát na pěknou malou hospůdku na Smíchově. Je trochu zastrčená v úzké ulici, ale když rozjedeme kampaň ve velkém, lidi se k nám pohrnou,“ bájil.

Zmínku o úvěru Mirek zatvrzele ignoroval.

„Já ale dům prodat nechci,“ oponovala jsem. „Kdybychom si pronajali malý byt, musela bych se zbavit spousty nábytku, obrazů, kytek… kromě toho dneska je přece standard bydlet ve svém. Ne, Mirku, na restauraci si můžeme půjčit a taky… jsem tu zvyklá.“

„Podívej,“ ukázal mi tehdy poprvé můj manžel obrácenou stránku své osobnosti, totiž nemilosrdnost a bezbřehé sobectví. „Stejně budeš muset domek prodat, abys mě vyplatila. Já totiž svou půlku prodat chci a na tom trvám. A poté co jsem ho zrekonstruoval, můžeme za něj dostat slušné peníze,“ připomněl své zásluhy.

Rozplakala jsem se.

„Nebreč, Atheno, o co ti jde? Ty prostory na restauraci nejsou levné a já nemám chuť platit hypotéku. Prostě dům prodáme a basta. Pronajmeme si byt někde na Smíchově, abychom to měli do restaurace blízko, a když nám hospoda pošlape, můžeme si později nějaký byt koupit, když budeš chtít. A tyhle starý krámy – měla bys být ráda, že se jich zbavíš. Jen než utřeš prach na všech těch nevkusných bibelotech,“ s despektem se rozhlédl po babiččině krásně zařízeném obývacím pokoji plném starožitných sošek, hodin (které sbíral dědeček) a obrazů.

„Mirku, tohle je můj domov, když rodiče emigrovali…“

„Hele, na mě ten tvůj osud ubohé opuštěné holčičky nezabírá,“ přerušil mě neomaleně. „Sama jsi vždycky říkala, že bys chtěla mít vlastní restauraci, proto jsi přece šla na hotelovku. Tak teď ji můžeš mít. A dům je pro nás stejně zbytečně velkej.“

Byla jsem malinko nalomená, protože nesnáším, když se na mě někdo zlobí, a vždycky chci vyhovět, ale vzpomněla jsem si na babičku a na slib, který jsem jí dala. A taky jsem si uvědomila, že dokud budu vlastnit tenhle domek, nemusím si dělat starosti o živobytí. I kdybych přišla o práci, můžu přízemí pronajmout a hlady neumřu. Vrazit peníze do nejistého podniku za cenu, že bychom přišli o střechu nad hlavou, by byla chyba. To mi bylo přehledně jasné, a proto jsem se v duchu obrnila. A definitivně se rozhodla. Domek za žádnou cenu neprodám. Jak to ale mám vysvětlit Mirkovi, který si umanutě trvá na prodeji a nemá nejmenší tušení, že mu tu nepatří ani cihla? Když jsem snila o vlastní restauraci, neměla jsem na mysli, že si ji hned koupím. Držela jsem se při zemi. Úplně by mi stačilo někde šéfovat kuchyni v dobrém podniku a mít příležitost mluvit do menu restaurace, vybrat si spolupracovníky se stejnými vizemi, jako mám já. Zatím jsem se uchytila v jedné vinohradské pizzerii jako nákupčí potravin a ekonomka, což mě moc nebaví, ale chápu, že si nejdřív musím vysloužit ostruhy.

A naučit se opravdu dobře vařit.

Uchýlila jsem se na minutku do svého vnitřního světa a Mirka jsem přestala poslouchat. Jenže on si toho všiml, naštval se a zatřásl mnou, abych se probudila.

Došlo mi, že musím s pravdou ven.

„Mirku, já domek rozhodně neprodám, slíbila jsem to babičce,“ řekla jsem co nejmírnějším tónem. „A ty nemáš žádnou páku, abys mě k tomu donutil,“ dodala jsem co nejjemněji. „Babička na mě domek přepsala už dávno. Ještě před naší svatbou. Patří celý mně. Myslela jsem, že to víš,“ dodala jsem svatouškovsky, protože jsem zbabělý skunk a nesnáším rozepře všeho druhu a rozepře s manželem zvlášť.

Natožpak rozepře s manželem o penězích.

„Tak ta stará můra mě teda vypekla,“ ulevil si Mirek neuctivě. „To se jí podařilo, no ale co? Prostě ten zatracenej dům prodáš,“ vymyslel hned řešení, „a peníze pak budou společné,“ zamnul si spokojeně rukama. „A za společný peníze si koupíme společnou restauraci. Hele, Atheno,“ řekl vemlouvavě, „když budeš chtít, pořídím ti jiný dům, až si na něj vyděláme. Podívej, na tom prostě trvám.“

A fakt si myslel, že je to vyřízené.

„Já ten dům neprodám, slíbila jsem to babičce.“

„Ten slib nemá žádnou cenu,“ odsekl Mirek nakvašeně.

„Pro mě má cenu domova,“ namítla jsem, pořád ještě hlasem mírným jako ovečka. „Líbí se mi, že tu máme dost místa. Chci mít restauraci, to ano, ale ne dřív, dokud nenasbírám víc zkušeností a dokud za sebou nebudu mít praxi v nějaké restauraci v cizině,“ připomněla jsem manželovi, že mám i já své plány. „A rozhodně se nevrhnu do takové nejistoty,“ pokračovala jsem, „abych se zbavila svého domova. Babička nejspíš předvídala, že budeš chtít domek prodat, proto zajistila, aby byl jen můj. Jestli chceš tu restauraci, můžeme pronajmout přízemí a vzít si hypotéku,“ navrhovala jsem smírné řešení, „dům ale neprodám. V žádném případě.“

„Vezmeme si hypotéku na dům?“

„Ne, ne… Na tu hospodu. Dům je v tomhle ohledu tabu.“

„Jak, na tu hospodu?“ vyjevil se Mirek.

„Banka přece dává hypotéku na nemovitost, když si ji kupuješ, ne?“

„Ale my si nic nekupujeme, půjdeme do nájmu.“

Jéžimarjá…

„Mirku, zbláznil ses? Takový peníze za nic? Co kdyby nám to nevyšlo? Sám jsi říkal, že je to dost zastrčený místo. Zůstaneme pak stát s prázdnýma rukama a bez střechy nad hlavou a budeme rádi, když nebudeme mít dluhy. To přece nemyslíš vážně, já jsem tomu rozuměla tak, že ty prostory chceš koupit. To bych souhlasila s hypotékou a pronájmem našeho přízemí, ale takhle do toho s tebou nejdu.“

„A co tedy navrhuješ?“ zeptal se sžíravě Mirek, naštvaný, že si neprosadil svou, jak byl až dosud zvyklý. „Do smrti se lopotit na cizím?“ Mirek se na mě díval jako na odporného červa.

Proč jsem ho v tu chvíli nevyhodila a nepodala žádost o rozvod, to vážně netuším. Linda tvrdí, že si v sobě pěstuju strach – opustili mě rodiče, opustí mě manžel, budu na světě sama samotinká. Ale to je nesmysl. Mě to prostě tehdy vůbec nenapadlo. Mirek se mě dotkl, ale proto se hned přece nesepisuje žádost o rozvod, ne?

Tehdy jsem hledala smírné řešení, proto jsem navrhla:

„Je tu ještě jedna možnost. Jedna moje vzdálená teta, mámina sestřenice z druhého kolena, má restauraci v Benátkách. Takovou malou trattorii, vyhlášenou skvělou kuchyní. Možná, kdybych jí napsala, by nás tam nechala pracovat. Stejně se chci naučit profesionálně vařit, mít na to glejt. Posbírali bychom nějaké zkušenosti, vydělali si slušné peníze a pak by se vidělo. Domek můžu mezitím pronajmout, z toho by taky něco káplo. Třeba by nám realitka sehnala nějakou slušnou rodinu, nejlíp cizince, aby nám z toho někdo neudělal kůlničku na dříví. Je to tu díky tvým úpravám na vysoké úrovni, jak jsou cizinci zvyklí,“ lísala jsem se poníženě, abych uzavřela spor a odvedla řeč od prodeje svého domova.

„Ta tvoje italská teta,“ vyplivnul tenkrát Mirek opovržlivě. „K čemu by nám to bylo dobrý? Neumím vařit a neumím italsky, tak bych stěží mohl pinglovat. Co bych tam tedy jako podle tebe měl dělat? Poskoka, co meje hajzly? Na to zapomeň,“ odbyl mě s despektem. „Prodáš prostě dům a basta,“ dodal, jako by předtím neslyšel ani jediné mé slovo.

Rezignovaně jsem si povzdechla.

„Tak potom nevím,“ pokrčila jsem rameny, jako bych Mirkovu poslední větu neslyšela. Když může dělat hluchého on, můžu ji já. „Možná bychom měli zkusit, jestli by nás někde nezaměstnali společně (a měla bych tě pěkně pod dohledem, pomyslela jsem si naivně). Třeba v nějaké malé restauraci mimo Prahu. Tebe jako číšníka a já bych chtěla do kuchyně. Nasbírali bychom zkušenosti, nakoukli pod pokličku, jak se taková restaurace vede, a potom si znovu promluvíme o otevření vlastního podniku… Co si o tom myslíš?“ páčila jsem z Mirka aspoň trochu nadšení.

„Prodej dům a budeme mít restauraci hned.“

Od okamžiku, kdy mému manželovi došlo, že domek po babičce neprodám, ať to na mě zkouší po dobrém nebo po zlém, mi doma začalo peklo. Mirek se mnou střídavě mluvil jako medem pomazaný, pak mě ignoroval, jindy mě seřval, že nemá přišitý knoflíček u košile nebo vyžehlené kalhoty. Jednal se mnou, jako bych byla jeho služka, dával mi najevo, že mu na mně nezáleží, ale občas naznačil, že když si to s tím prodejem domu rozmyslím, můžu jeho lásku získat nazpátek.

Kdykoli jsem si s ním chtěla promluvit o tom, jak se ke mně chová, a vysvětlit mu, že mě nemůže trestat za to, že neskáču, jak mi píská, odbyl mě, že si za všechno můžu sama, když nechci prodat tu ruinu, jak začal můj domek nazývat, a jít s ním do podnikání. To byl argument na všechno včetně toho, proč neumyje nádobí nebo proč několikrát za týden nespí doma a nehodlá mi vysvětlovat, kde byl. Dalším trestem pro mě za to, že mu vzdoruju, bylo, že se nechal vyhodit z práce a „nemohl najít“ jinou. Celé dny se poflakoval doma, aniž prstem pohnul.

Jistě, měla jsem okamžitě podat žádost o rozvod, ale pořád ještě jsem věřila, že Mirek si uvědomí, co bychom tím oba ztratili, a začne se chovat jako předtím…

Svatá ty prostoto…!

Linda uspořádala večírek s tématem Athena musí pochopit, že rozvod je její jediná šance, aby nepřišla o rozum, ale já, když jsem viděla své krásné a spokojeně provdané kamarádky, namísto abych se na Mirka naštvala, rozlítostnila jsem se, že zrovna já mám takové blbé manželství. Manželství, rozumíte – ne manžela…

Linda nade mnou lomila rukama tak hlasitě, že do obývacího pokoje, kterému se jinak v době konání dámského šicího kroužku, jak se nám naši muži posmívají, vyhýbal jako čert kříži, nakoukl Dan. Manželku napomenul: „Lindo, nech Athenu být. Čím víc jí budeš toho vola vymlouvat, tím dýl ho nechá, aby jí visel na krku. Musíš na to jít takticky,“ radil manželce důtklivě. „Hele, Atheno,“ obrátil se na mě a medovým tónem spustil: „Vzpomeň si na hezké chvilky, které jste spolu prožili…“

„To by nejdřív musela s tím debilem nějaké hezké chvilky vůbec prožít,“ skočila manželovi do řeči Linda, která, jak byla rozlícená, nepochopila, že Dan mluví v nadsázce. My dva jsme se sice seznámili, až když začal chodit s Lindou, ale jako rozvodový právník si mě okamžitě oblíbil. O tom, jak velkolepě jednou povede můj rozvod s Mirkem, mě informuje, kdykoli se vidíme, a já ho podezřívám, že si v tom libuje.

„Mysli třeba na to, jak tě Mirek vzal na pěknou dovolenou…“

Hodila jsem po Danovi polštářek. „Ty prevíte,“ prskla jsem po něm. „A já už ti skočila na to, že ti leží na srdci mé blaho. Vůbec nevím, co na tobě Linda vidí.“

„Jsem roztomilej,“ uculil se a spěšně vyklidil pole.

„Dan má pravdu,“ vložila se do debaty naléhavě Jarmila, s níž jsem stejně jako s Lindou chodila už na základku. „Kdybych s tebou občas někam nevyjela já, ani bys nevěděla, jak vypadá moře. A kdy ti naposledy přinesl kytku? Můj Bohouš je obyčejnej tramvaják, ale chová se ke mně jako džentlmen a nejméně jednou za měsíc hodí všechny tři haranty na krk svý mámě a vezme mě někam do divadla nebo na koncert a na večeři. Kytkou mě překvapí každou chvíli a pamatuješ, jak loni, když jsem byla těhotná, vzal na dovolenou s námi i moji mámu, aby nám pohlídala děti a já si mohla pořádně odpočinout?“ Pokrčila jsem rameny. To, že se Bohouš k manželce chová dvorně a pohlíží na ni jako na bohyni, všechny víme.

A to nemluvím o tom, jaký je to fešák…

„Mirek se okolo tebe točil, jen dokud sis ho nevzala,“ přisolila si rychle Linda. „Jakmile se pohodlně usadil u vás ve vile, přestal si tě prakticky všímat,“ dodala.

„To je pravda,“ omočila si Marta, naše další bývalá spolužačka.

„Jen si vzpomeň, jak se k tobě Láďa zachoval, když jsi mu řekla, že čekáš dítě,“ připomněla jsem jí nemilosrdně, jak jí manžel navrhl, aby šla na potrat, že dítě si pořídí, až oba dostudují, aby bylo jasné, že tu nejsem sama, kdo se kdy potácel v manželských problémech. Marta s Láďou se totiž vzali strašně romanticky hned po maturitě.

„Jo, ale na rozdíl od tebe já ho okamžitě vyhodila z kvartýru a nechala dva měsíce škemrat, než jsem ho vzala zpátky,“ odsekla nakvašeně Marta, protože na to ponížení, které jí manžel uštědřil, nerada vzpomíná, i když mu nakonec odpustila. Já ovšem taky nemiluju hovory o tom, jakej je Mirek kretén, a přesto je to oblíbené (a někdy mám pocit, že jediné) téma našich šicích kroužků. „Od tý doby se okolo mě Láďa motá, jako bych byla z porcelánu, a nemine týden, abych od něj nedostala kytku,“ dodala kamarádka spokojeně a zakousla se do kaviárového vejce.

„A jak se to dělá, vyhodit manžela z kvartýru?“ zeptala jsem se.

„No, prostě mu sbalíš pastu na zuby a trenky a tašku položíš za dveře. Jo, a samozřejmě musíš vyměnit zámek,“ dodala Marta nabádavě. „A vydržet, aby si uvědomil, co v tobě ztrácí.“

„Ale co když nebude chtít odejít?“ zeptala jsem se naivně.

„Nesmíš se ho ptát,“ odbyla mě Marta, kterou víc než moje momentální manželské problémy zajímaly mísy s jídlem. Linda sice není moc dobrá kuchařka, ale má dost peněz, aby zašla do luxusního lahůdkářství, a ode mě se očekává, že na každý večírek, ať už ho pořádá kterákoli z nás, navařím hrnce dobrot. Tentokrát se Linda vytasila s obrovským tácem suši z restaurace Samurai a já s pekáčem telecích medailonků na mandlích a čokoládovým dortem.

Marta si neúnavně nandávala střídavě ode všeho, až mi to začalo být podezřelé. Jen jestlipak jí ten výlupek ctnosti, Láďa, zase něco nevyvádí, napadlo mě, protože já se vždycky cpu, když jsem nešťastná. Marta ale nešťastně rozhodně nevypadala.

První na to přišla Jarmila.

A bodejť by ne, když je sama maminka tří kluků.

„Marto, ty jsi těhotná?“

„No jo,“ přiznala s pokrčením ramen Marta a omluvně se na mě podívala. Kamarádka moc dobře ví, jak bych si přála mít děti, ale nějak nám to s Mirkem nevychází. Mirek děti nechce, alespoň to říká. Ale, jak tvrdí Jarmila, určitě by je chtěl, kdyby si uvědomil, že by se v baráku mohl uchytit dalším drápkem. Bohužel jsem jejímu cynismu musela dát za pravdu… Ale bolelo to, moc to bolelo.

„Gratuluju,“ vyskočila jsem a šla Martu obejmout. „Druhý nejlepší po tom, mít dítě sama, je, když má dítě moje kamarádka,“ řekla jsem, ale bolelo mě u srdce. Marta má už třináctiletou Johanku a teď je zase těhotná. Linda také nemá děti, ale ta je ani nechce.

Alespoň to tvrdí a prý se v tom s Danem shodnou…

„Pro mě je vždycky lepší, když má haranta někdo jinej,“ ušklíbla se Linda a na Martu mrkla, aby jí dala najevo, že to tak nemyslí. „Pokud po mně nebudeš chtít, abych ti haranta hlídala dřív, než mu bude osmnáct, koupím mu luxusní kočárek.“

„Jsi hrozná,“ napomenula ji Jarmila. Pak se otočila k Martě: „Porodíš obrovský tele s čokoládovou hlavou, když toho nezdravýho přejídání nenecháš. To není spravedlivý, že se cpeš jako otesánek a nemáš na kostře ani deko tuku, zatímco já se jen kouknu na talíř a přiberu kilo. A není to zdravé ani pro to nebohé dítě,“ dodala a z hlasu jí zřetelně odkapávala závist a nikoli starost o kamarádku. Jarmila celý život touží po štíhlé postavě, ale osud jí dal do vínku velká prsa a široké boky, které jí zajišťují trvalé nyvé mužské pohledy, což jí zase závidíme my. I když… Já v posledních letech taky pěkně přibrala, ale na mne nikdo nyvým zrakem nepohlíží.

Aspoň pokud vím.

Možná je to proto, že namísto sexy ňader a boků mi vyrašilo břicho.

Jenže člověk (tedy ženská) nikdy není spokojený s tím, co má.

„Příští večírek je u mě,“ ozvala se Marta, „tak, Atheno, nezapomeň na meruňkový knedlíky, co mi už dlouho slibuješ, a mohla bys taky uvařit svíčkovou.“

Dlouho jsem přemýšlela, jak to navléknout, abychom s Mirkem zase začali fungovat jako pár, protože do rozvodu se mi moc nechtělo a to dusno doma mě ničilo. Napadlo mě, že bych se mohla porozhlédnout po nějakém rozumném pronájmu restauračních prostor a zkusit se s manželem usmířit. Lidi se přece usmiřujou, ne? Dostali bychom přece oba to, co chceme, a společná práce a budování podniku by nás mohlo stmelit. A já bych přitom neztratila domov.

Kontaktovala jsem Lindou doporučenou realitku a ta mi brzy vytipovala udržované bistro na Vyšehradě, které předchozí nájemce opouštěl proto, aby mohl odejít do penze.

Nejdřív jsem si to tam jela prohlédnout sama, abych se přesvědčila, že prostory jsou tak pěkné, jak vypadají na fotografiích. Realitní agent, který mě doprovázel a objekt mi odemkl, začal lobbovat, ale já ho netrpělivě přerušila. „Porozhlédnu se tu sama, vím přesně, co hledám.“ Agent se sice ještě pokusil o vychvalování, ale netrpělivě jsem ho požádala, aby ztichl, a rozhlížela se okouzleně po lokálu. Zařízení vypadalo zánovně a bylo rozhodně vkusné. Na tom bychom nemuseli nic měnit. Pak jsem vešla do kuchyně a věděla jsem, že tuhle restauraci moc chci. Bylo vidět, že ten, kdo kuchyň opustil, ji měl rád. Všechno bylo vyblýskané, lednice do sucha vytřené. I nádobí v regálech jen svítilo. A líbily se mi i nápadité sklenice a porcelán s jemným kytičkovým dekorem.

Agentovi jsem poděkovala, že mě nechal v klidu si to tu prohlédnout, a řekla jsem mu, že mám o pronájem skutečný zájem, jen se ještě musím poradit s manželem. Domluvili jsme se, že mu zavolám druhý den. Nejprve jsem sem Mirka chtěla vzít sama, jen tak, že mu to ukážu z ulice, abych viděla, co na to říká. Protože popravdě řečeno jsem si nebyla úplně jistá, jak můj v poslední době náladový manžel zareaguje, a nechtěla jsem upjatému agentovi dopřát divadýlko.

Jakmile jsem agentovi zahlédla paty, zavolala jsem Mirkovi, že mu chci něco ukázat, a navrhla schůzku na Palackého náměstí. Okamžitě. Sice trochu brblal, že nemá rád překvapení (nechtěla jsem mu říct, o co se jedná, aby můj nápad rovnou nezavrhl jen proto, že jsem s ním přišla já), ale nakonec se nechal umluvit (představovala jsem si, jak sedí se sklenicí piva u televize, nohy na babiččině starožitném konferenčním stolku, krajkovou dečku zmuchlanou a odsunutou stranou, a málem jsem všechno vzdala) a milostivě přislíbil, že se oblékne a přijde. Trvalo mu skoro půl druhé hodiny, než přijel, ale já se nenechala vytočit k nepředložené hádce, v kavárně na rohu jsem si dala kafe a na tváři udržela úsměv.

Zavěsila jsem se Mirkovi na paži a vedla jsem ho do Hostivítovy ulice, kde jsem ukázala na uzavřenou restauraci. „Tohle by mohlo být naše. Je to k pronajmutí.“

Mirek si prohlédl lokál s čistě umytou výlohou a nablýskaný vývěsní štít.

Uznale pokývl. „Takže prodáš tu ruinu? Super…!“

„Ne,“ usmála jsem se trochu křečovitě. „To nebude potřeba. Chtějí tady za to jen pětadvacet tisíc měsíčně, na to snad vyděláme. A samozřejmě pronajmeme babiččin byt, za ten dostaneme aspoň deset, možná dvanáct tisíc za měsíc. Možná i víc, když budeme mít štěstí. Lokál i kuchyň jsou použitelné prakticky bez úprav a ze začátku bychom to tu měli zvládnout sami, jen s kuchařem. No, tak co na to říkáš?“ naléhala jsem na manžela, abych z něj vykutala aspoň trochu nadšení.

„Atheno, kde vezmeme peníze na vybavení?“ zajímalo ho pouze.

Nikoli to zařízení, to mu bylo naprosto ukradené, ale zaujala ho možnost, že konečně prodám dům a on se dostane k penězům. Míněno k mým penězům, samozřejmě.

„Ale vybavení už tu přece je, copak to nevidíš?“ upozornila jsem Mirka otráveně. „Můžeme jinak vymalovat, natřít jinak nábytek, když budeš chtít, vymyslet nějakou zajímavou výzdobu. A samozřejmě změníme jméno, necháme přemalovat vývěsní štít. To nás nezruinuje. Už jsem mluvila s Jirkou,“ vzpomenula jsem kolegu kuchaře z břevnovské restaurace, kde jsem už pár let šéfovala jedné směně. „Šel by do toho s námi a na výplatu by si pár měsíců klidně počkal. Byla by tu skvělá česká rybí restaurace, mysleli jsme, že bychom mohli později zkusit podávat i mořské plody a ryby a samozřejmě sladkovodní ryby z našich řek a rybníků, když je to tak blízko Vltavy, to se přece samo nabízí…“

„Proč se pořád tak bráníš prodat dům?“

To bylo jediné, co Mirka opravdu zajímalo.

Ach jo…

Zkusila jsem to ještě jednou manželovi vysvětlit: „Vždyť nemusíme, nájem je rozumný a Jirka je kuchař od pánaboha, hosté se za ním potáhnou z celé Prahy. Mirku, tohle jsme přece vždycky chtěli, vidíš, že zařízení vypadá jako nové, nepotřebujeme do toho na začátku vrazit moc peněz,“ naléhavě jsem se dovolávala Mirkova uznání.

„Ale nějaké peníze do toho přece vrazit musíme,“ odporoval Mirek.

„Jirka nám půjčí,“ zalhala jsem, protože jsem nemohla přiznat, že mám ušetřené nějaké peníze, o nichž jsem mu neřekla. Už jsem to předtím naivně udělala a Mirek mi je naprosto nemilosrdně všechny vzal a utratil je bůhví za co, tak jsem od té doby radši opatrná.

„Atheno, jestli tu hospodu chceš, musíš prodat dům.“

V tu chvíli jsem konečně (jo, jsem úplně pitomá) definitivně pochopila, že Mirek vůbec nemá v plánu si otevřít nějakou restauraci a už vůbec ne se mnou. Chce mě jen připravit o peníze za prodaný dům, proto mě do prodeje tak neurvale tlačí.

Ach jo…

Protože mě samozřejmě ani ve snu nenapadlo domek prodat, Mirek nastolil ještě mrazivější peklo (já vím, vypadá to, že si to slovní spojení odporuje, ale věřte mi, Mirek ho dokázal přivést k životu). Věděla jsem, že mě už nějakou dobu podvádí, i když to zapíral, ale od té doby, co jsem mu ukázala vyšehradskou restauraci a navrhla mu, že si můžeme splnit sen, aniž přijdeme o domov, dělal všechno pro to, abych na jeho zálety pokaždé přišla. Když jsem se odhodlala ho konfrontovat tváří tvář s jeho lžemi, udělal ze mě hysterku, buď že si to vymýšlím, nebo že co je na tom, že si trochu užil, když já jsem takový studený čumák. V té době jsem se už pevně rozhodla, že Mirka opustím, protože život s ním mi přináší jen ponížení, ale ukázalo se, že to nebude vůbec jednoduché.

Nepočítala jsem totiž s tím, že Mirek se ode mne nehne, dokud mě neožebračí. Přesněji, dokud mě nedonutí, abych prodala dům a dala mu peníze…

I když, on by si je nejspíš uměl vzít sám.

Mirek sice nevlastnil z mého domku ani cihlu, ale měl tam samozřejmě trvalé bydliště, takže když jsem začala o rozvodu, ujistil mě, že zaprvé s rozvodem bude souhlasit, jen když mu dám dva miliony (!!!), a i kdyby nás rozvedli přes jeho nesouhlas, ani ho nenapadne se odstěhovat, pokud mu nezajistím náhradní bydlení. Čímž, jak si myslel, celý problém vyřešil ke své spokojenosti. Navíc mi řekl, že když podám žádost o rozvod, nejen že se odsud nehne, ale navíc si sem přivede novou družku. Prý už se na to ptal, nebudu mu v tom moct bránit.

O tom jsem sice dost pochybovala, ale protože Mirka znám, věděla jsem, že je dostatečně sprostý na to, aby to udělal, a protože znám taky sebe, bylo mi přehledně jasné, že na takové přetahování za asistence policie několikrát týdně nemám nervy.

Takže se Mirkovi podařilo spolehlivě mě zastrašit.

Byla jsem si jistá, že by si klidně nějakou couru k nám domů přitáhl, jen aby mi ukázal, že má navrch. Smířit se s tím, že si mě Mirek opravdu vyhlédl jen proto, že viděl babiččin domek, bylo moc těžké. Moc bolestné pro moje už tak nízké sebevědomí.

Zatím jsem plán na rozvod dala k ledu…

Zatím…

Asi měsíc poté, co vybouchl plán na vyšehradskou restauraci, mi v práci Jirka povídá: „Atheno, víš o tom, že ta hospoda pořád ještě není pronajatá? Byl jsem se zeptat v realitce.“

„Já vím, že jsme to chtěli, Jirko, ale víš přece, jaký je Mirek.“

Jirkovi jsem popravdě vysvětlila, jak na mě Mirek tlačí s prodejem domu.

„Atheno, promiň, ale tvůj manžel je mizernej pingl a líná kůže. Proto taky nemůže nikde sehnat stálou práci, a kdyby byl na to kývl, my dva bychom dřeli i za něj. Napadlo mě, že bychom do toho mohli jít sami a číšníka si najmeme. Co říkáš?“

„Jirko, jakmile začnu podnikat…“

„Vezmu to na sebe,“ přerušil mě. „Už jsem si to promyslel a doma to probral s Lenkou. Ale budu potřebovat, abys mi půjčila prachy na nákup potravin… prostě na rozjezd. Na to sepíšeme smlouvu. Ty budeš šéfka všude kromě kuchyně, ale já s tebou budu všechno probírat. Budu tě respektovat jako šéfku, protože bez tebe bych do toho nikdy nešel. Vím, že jsi skvělá manažerka.“

„Já vím, vycházíme spolu dobře,“ usmála jsem se na kolegu.

„No, tak co myslíš?“

Chvíli jsem přemýšlela.

Mirek bude sice zuřit, až to zjistí, ale jestliže bude pronájem restaurace napsaný na Jirku, nemůže mi dost dobře zakázat, abych pro něj pracovala, a nemůže ani naléhat, aby se podílel na zisku. Tedy – naléhat samozřejmě může a asi taky bude, ale to obhájím. Strašně moc jsem chtěla vést restauraci. Teta z Benátek mě sice zvala, abych přijela, ale já se bála nechat Mirka v domku delší dobu samotného. Už jsem mu nedůvěřovala. Tohle je šance, kterou nesmím propást.

„Ok, jdu do toho s tebou,“ řekla jsem s jistotou, kterou jsem v srdci tak úplně necítila, a Jirku jsem vřele objala. „Budeme dobrý tým. Hele, mám našetřeno asi dvě stě padesát tisíc. Zpočátku se budeme muset držet zpátky,“ upozorňovala jsem, „ale když nebudeme měnit vybavení, na nákup potravin by to mělo pro začátek stačit…“

Koniec ukážky

Table of Contents

Tiráž

Úvod

Povídka