Michael Robotham

ŘEKNI LITUJI

Originální název: Say You’re Sorry

Vydáno u Sphere, Londýn 2012

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2015

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© Bookwrite Pty 2012

Published by agreement with Little,

Brown Book Group and Hachette UK Company

The moral right of the author has been asserted.

All characters and events in this publication, other than those clearly

in the public domain, are fictitious and any resemblance to real

persons, living or dead, is purely coincidental.

Translation © Alexandr Neuman, 2015

© Mila Supynska – Fotolia

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2015

ISBN 978-80-243-6658-6

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2015

Pro Alex

PODĚKOVÁNÍ

Řekni lituji je můj osmý román, což je o sedm víc, než se mi kdy snilo. Jako pokaždé, i tentokrát bych rád poděkoval mým agentům Marku Lucasovi, Richardu Pineovi, Nickymu Kennedymu a Samu Edinburghovi a zároveň také mému britskému editorovi Davidu Shelleymu a jeho americkému kolegovi Johnu Schoenfelderovi. Za pohostinnost a přátelství bych rád poděkoval Markovi a Saře Derryovým, Ursule Mackenziové, Martynu Forresterovi, Ianu Stevensonovi a rodině Honeyových, která se nedávno vrátila do Harare.

Můj dík patří též Johnu Leeceovi, po němž jsem pojmenoval jednu z postav této knihy, za jeho štědrost při podpoře projektu Dymock Book Bank, který pomáhá „ohroženým“ dětem naučit se číst.

Moje dlouhodobě trpící manželka Vivien si zaslouží zvláštní zmínku (a medaili) za svou lásku a podporu. Je mým fanouškem číslo jedna, mým věrným čtenářem, mým základním kamenem, tím, kdo mě vrací na zem, a osobou, pro kterou tohle všechno dělám.

Na závěr bych rád poděkoval svým čtenářům ve Velké Británii, Spojených státech, Německu, Austrálii a všech ostatních zemích mezi tím. Vážím si toho, že si moje knihy kupujete, půjčujete a stahujete. Sdílet příběh s jinou lidskou osobou je velmi intimní záležitost. Je to smlouva. Dohoda. Slib.

„Víš, kolik lidí si mě bere s sebou do postele?“ ptávám se své manželky.

A ona odpovídá: „Možná ve tvých snech, kamaráde.“

„Poznávám ten okamžik, v němž se právě nalézám. Je to ta chvíle předtím. Je to nadechnutí.“

Jon Bauer, Rocks in the Belly

Jmenuju se Piper Hadleyová

a pohřešovat mě začali poslední sobotu letních prázdnin před třemi lety. Nezmizela jsem úplně, ani jsem neutekla z domova, jak si myslela spousta lidí (co nevěřili, že jsem mrtvá). A ať už jste slyšeli nebo četli cokoli, nevlezla jsem k nikomu cizímu do auta, ani jsem neutekla s nějakým slizkým pedofilem, se kterým jsem se seznámila přes internet. Neprodali mě egyptskejm otrokářům, žádnej albánskej gang mě nenutil k prostituci, ani mě neunesli do Asie luxusní jachtou.

Byla jsem celou dobu tady – ne v nebi nebo v pekle, nebo v tom místě mezi nimi, co si nikdy nemůžu vzpomenout, jak se jmenuje, protože jsem na nedělních hodinách náboženství nikdy nedávala pozor (chodila jsem tam jen proto, že rozdávali koláč a limonádu zadarmo).

Nedokážu přesně odhadnout, kolik dní, týdnů nebo měsíců jsem tady. Zkoušela jsem to spočítat, ale čísla mi moc nejdou. Vlastně vůbec, popravdě řečeno. Můžete se zeptat pana Monroea, mýho starýho učitele matematiky, kterej tvrdí, že přišel o vlasy, když mě učil algebru. To je mimochodem blbost. Byl plešatější než želva na chemoterapii už předtím, než jsme se poprvé setkali.

Každej, kdo sleduje noviny a televizi, ví, že jsem se neztratila sama. Byla se mnou moje nejlepší kamarádka Tash. Moc bych si přála, aby tu teď byla se mnou. Aby se jí nikdy nepodařilo protáhnout se tím okýnkem. Měla jsem to místo ní být radši já.

Když čtete ty příběhy o ztracených dětech, vždycky se tam píše, jak je všichni milovali a jak jejich rodiče touží po tom, aby se vrátily zase domů. Ať už je to pravda, nebo ne. Neříkám, že by mě neměl nikdo rád nebo že bych nikomu nechyběla, ale celý je to trochu složitější.

Děti, který dostanou skvělou známku, přece neutíkaj z domova. Účastnice soutěže o královnu krásy neutíkaj z domova. Holky, který chodí s úžasnejma klukama, neutíkaj z domova. Maj důvod zůstat. Ale co děti, který ve škole někdo šikanuje? Co ty, který bojují s anorexií? Stydí se za svý tělo? Nebo mají dost ustavičnejch hádek svejch rodičů? Existuje spousta věcí, který můžou dítě vyhnat z domova, a žádná z nich nemá nic společnýho s tím, jestli ho někdo miluje nebo potřebuje.

Nechci teď přemýšlet o Tash, protože vím, že by mě to rozrušilo. Můj rukopis je teď dost neuspořádanej, což je divný, když si uvědomíte, že jsem v devíti letech vyhrála soutěž v krasopisu a dostala jsem plnicí pero v elegantní krabičce, do který jsem si přiskřípla prst pokaždý, když jsem ji zavírala. Zmizely jsme společně, Tash a já. Bylo léto. Často foukal horkej vítr a divoký bouřky přicházely zničehonic, jak už to tak bouřky dělají, že. Byla jasná noc na konci srpna. Právě skončila binghamská letní pouť. Kolotoče ztichly a barevný světla zhasly.

Na to, že jsme se ztratily, se přišlo až další den ráno. Napřed nás hledali jen příbuzný, potom i sousedi a kamarádi. Volali nás jménem na hřištích, v ulicích, přes živý ploty i venku v polích. Jak hodiny přibývaly, zavolali na policii a zorganizovali řádný pátrání. Na kriketovým hřišti se shromáždily stovky lidí, rozdělily se do skupin a prohledávaly farmy, lesy a říční břehy.

Na druhej den už to bylo pět set lidí, policejní helikoptéry, pátrací psi a vojáci z letecký základny Brize Norton. Pak přijeli novináři s jejich satelitníma anténama a vysílacíma vozama. Parkovali v binghamským parku a platili místním za používání záchodu. Natáčeli svý reportáže před radniční věží a oznamovali lidem, že nemaj co říct, ale říkali to stejně. Tohle probíhalo na všech televizních kanálech celý dny, hodinu co hodinou, protože veřejnost chtěla bejt aktuálně informována o ničem.

Pojmenovali nás „Bingamský holky“ a lidé pro nás dělali pomníčky z květin a na sloupy pouličních lamp přivazovali žlutý stužky. Všude byly míče a plyšový zvířátka a svíčky, jako když umřela princezna Diana. Naprosto cizí lidi se za nás modlili, plakali, jako kdybysme byly jejich děti, jako bychom ztělesňovaly tragédie jejich života.

Byly jsme jako dvojčata z pohádky, jako Jeníček a Mařenka ztracení v temným lese, nebo jako ty zavražděný holky ze Sohamu, oblečený do dresů Manchesteru United. Pamatuju se na ně, protože naše škola zaslala jejich rodinám pohlednice, kde stálo, že na ně myslíme ve svejch modlitbách.

Nemám tyhle starý pohádky ráda – ty o tom, jak děti sežere vlk nebo je unese čarodějnice. Když jsem byla v základní škole, jednoho dne zmizely z knihovny všechny knížky o Jeníčkovi a Mařence, protože si některý z rodičů stěžovali, že jsou pro jejich děti příliš strašidelný. Táta o nich prohlásil, že jsou to antikulturní náckové a příště že řeknou, že vejce, co šlo v pohádce na vandr, vlastně propaguje násilí mezi domácími zvířátky.

Můj táta není zrovna proslulej svým smyslem pro humor, ale má svý momenty. Jednou jsem se musela smát tak strašně, že mi čaj tekl nosem.

Jak dny míjely, mediální bouře v Binghamu nabírala na síle. Kamery vstupovaly do našich bytů, lezly po schodech do patra, do našich ložnic. Na klice od dveří visela moje podprsenka a na stolku u postele ležela prázdná krabička od tampónů. Říkali, že to je typickej teenagerovskej pokoj. Kvůli těm plakátům na zdi, mý sbírce krystalů a fotkám mejch kámošek, pořízenejm ve fotokabině.

Máma by se zcvokla, kdyby měla normálně v domě takovej binec, ale asi prostě neměla na uklízení náladu. Podle toho, jak vypadala, neměla asi chuť ani dýchat. Mluvil většinou táta, ale stejně z toho pořád vycházel jako někdo, kdo toho moc nenamluví. Takovej ten silnej mlčenlivej typ.

Naši rodiče rozebrali poslední dny před naším zmizením na kousíčky. A znovu je poskládali ze střípků informací, jako se miminku píše památníček. Každý detail se zdál důležitý. Jakou jsem četla knihu: Zvláštní nehodu – už pošesté. Jaké DVD jsem si naposled vypůjčila: Soumrak mrtvých. Jestli jsem měla kluka: jo, jasně!

Každý měl o nás připravenou nějakou historku – dokonce i lidi, který nás nikdy neměli rádi. Byly jsme drzý, rády jsme se pobavily, byly jsme populární, tvrdě jsme pracovaly – ve škole jsme byly vyložený jedničkářky. Málem jsem praskla smíchy.

To, jak nás popisovali, nemělo nic společnýho se skutečností. Dělali z nás anděly, protože se jim to tak líbilo. Naše matky byly vzorný. Naši otcové bezchybný. Dokonalý rodiče, který si nezasloužili tohle nelítostné mučení.

Tash byla ta chytrá a ta hezká. A věděla to. Vždycky nosila krátký sukně a přiléhavý trička. Dokonce i ve školní uniformě vypadala úžasně, s prsama, který jako figurky na chladiči drahé limuzíny ohlašovaly její příjezd. Měla ňadra dospělé ženy, šťastné ženy, ženy, která mohla předvádět plavky na přehlídce nebo se opírat o kapotu sportovního vozu na autosalónu. Strhávala na sebe pozornost svou sukní ohrnutou v pase, aby byla kratší, a rozepnutým knoflíčkem u své blůzky.

To, jak holka vypadá v patnácti, je pěkně ošidná záležitost. Některý rozkvetou a jiný se můžou jít klouzat. Byla jsem hubená, pihatá, hlavu jsem měla pokrytou hustými černými kudrnami, měla jsem špičatou bradu a řasy jako peruánská lama. Mý ženský tvary se vůbec nedostavily, nebo byly doručeny někomu jinému, kdo se víc modlil. Nebo někomu, kdo se vůbec modlil.

Byla jsem stvořená spíš pro rychlost než pro šaty s výstřihem a krátký sukně. Byla jsem vyzáblá, rozená běžkyně. Ve svý věkový kategorii jsem v národním přeboru skončila druhá. Otec o mně prohlašoval, že mezi mými předky musel určitě být nějaký chrt, dokud jsem nepoznamenala, že přirovnáním k psovi mě nejde urazit. Obyčejná holka, popsala mě babička. Pořád ležela v knihách, dodala má matka. Mohly klidně říct, že jsem byla ošklivá jak chromozom, ale já vlastně ani nevím, jak chromozom vypadá. Třeba by vedle mě vypadal báječně.

Tash byla ošklivý káčátko, který se proměnilo v labuť, zatímco já byla káčátko, který dospělo v kachnu – možná méně šťastnej konec, já vím, ale mnohem realističtější. Řekněme to jinak, kdybych byla herečkou v hororovým filmu, podívali byste se na mě a řekli byste: „Ta to má spočítaný.“ Zatímco Tash by byla ta holka, která se svlíkne ve sprše, je zachráněná v posledním okamžiku a stráví zbytek života šťastně se svým hrdinou a jeho dokonalým chrupem.

Myslím, že by si takovej happyend zasloužila, protože skutečnej život pro ni nebyl zrovna procházka růžovou zahradou. Tash vyrůstala na starý farmě půl míle za Binghamem, u starý silničky, široký tak akorát na jedno auto nebo traktor. Pan McBain si farmu pronajal, doufal, že si ji koupí, ale nikdy se mu nepodařilo dát dohromady dost peněz.

Pamatuju si, že má matka říkala o McBainových, že jsou bílej póvl, čemuž jsem nikdy úplně nerozuměla. Spousta lidí si pronajímá domy a posílá děti do veřejný školy, ale to přeci ještě neznamená, že jsou o něco horší než prachatý občani žijící v Priory Corner.

Tam jsem žila já, v domě, kterýmu se říkalo Starý vikářství. Kdysi tu bydlíval vikář, dokud církev nerozhodla, že potřebuje ještě další peníze, a dům a pozemek neprodala. Ulice Priory Corner nejsou dlážděný zlatem, ale naši sousedi se chovaj, jako kdyby to tak bylo.

Stejně jako všude ve městě i tady lidi potom, co jsme se ztratily, vyvěsili plakáty do oken a polepili si nárazníky samolepkama. Probíhaly vzpomínkový vigilie se svíčkama a zvláštní mše v kostele svatýho Marka. Ve škole se za nás modlili spolužáci i učitelé. Přišlo mi divný, že při všech těch modlitbách Bůh nevyslyšel ani jednu.

Asi si říkáte, jak je možné, že vím všechny tyhle věci o vigiliích a policejním pátrání. V průběhu prvních týdnů nás George nechal dívat se na televizi a číst noviny. Byly jsme přivázaný řetízkem v podkroví se strmým stropem a střešním oknem zaneřáděným od ptáků. Místnost pod střechou byla rozžhavená a bylo tam málo vzduchu, ale pořád to bylo lepší než to, kde jsme teď. Byla tam normální postel a stará televize s anténou z ramínka a sněhovou vánicí statický elektřiny na většině kanálů.

Třetí den jsem v televizi uviděla tátu a mámu. Vypadali jako králíci chycený ve světle reflektorů. Máma na sobě měla svoje úzký, vypasovaný černý šaty od Alexandra McQueena a elegantní boty na nízkým podpatku. Tash věděla, od jaký firmy. Já se v tom značkovým oblečení moc nevyznám. Máma pevně svírala fotografii. Našla svůj hlas a nemohli ji přimět, aby přestala mluvit.

Popsala všechny kousky oděvu, který bych mohla mít na sobě, kdybych je třeba nechávala u cesty jako drobky chleba, aby nás lidi našli. Pak se odmlčela a podívala se do televizních kamer. Na tváři se jí napůl cesty dolů zastavila slza a všichni čekali, až spadne, a nikdo neposlouchal, co říká.

McBainovi byli na té konferenci také. Paní McBainová neřešila makeup… ani spánek. Měla pytle pod očima a na sobě tričko a starý džíny.

„Vypadá jako něco, co kočka přitáhla z venku,“ řekla Tash.

„Má o tebe strach.“

„Takhle vypadala vždycky.“

Můj táta se třaslavě nadechl, ale slova vycházela ven jasně.

„Někdo musel někde Piper a Tash zahlédnout. Zamyslete se prosím ještě jednou a zavolejte na policii. Neumíte si představit, co pro nás Piper znamená. Držíme pospolu jako rodina a bez sebe těžko přežijeme.“

Podíval se přímo do kamer. „Pokud jste unesl naše děti, vraťte je, prosím, domů. Vysaďte je u krajnice, prostě je někde nechte jen tak stát. Můžou jet autobusem nebo vlakem. Nechte je odejít.“

Pak promluvil přímo k Tash a ke mně.

„Piper, jestli se na tohle s Tash díváte: my vás najdeme. Vydržte. Už jdeme.“

Máma měla oči jako panda od toho, jak jí pláč zničil nalíčení, ale pořád vypadala jako filmová hvězda. Nikdo neumí pózovat pro fotografy tak jako ona.

„Ať jste, kdo jste – odpouštíme vám. Jenom pošlete Piper a Tash domů.“

Moji sestru Phoebe vystrčili před kamery v jejích nejhezčích šatičkách. Stála tam, boty špičkami k sobě, a cucala si palec. Máma ji musela postrčit.

„Vrať se domů, Piper,“ řekla. „Chybíš nám.“

Tashin táta tam celou dobu stál se založenýma rukama. Neřekl ani slovo. Až na samém konci se ho nějaký reportér zeptal: „Vy k tomu nemáte co říct, pane McBaine?“

Pohlédl na reportéra pohledem, který by mohl zabíjet, a rozpletl svý založený ruce. Pak řekl: „Jestli je pořád zadržujete, tak je pusťte. Jestli jsou mrtvé, řekněte někomu, kde jste je nechal.“

A znova se postavil se založenýma rukama. To bylo všechno. Dvě věty.

V Tashině matce se něco zlomilo a vydala tichý, úzkostný zvířecí zvuk, jako kotě kňučící v krabici.

Vystoupení pana McBaina nezůstalo bez odezvy. Lidi se divili: „To nic necítí? Proč mluvil, jako by byly mrtvé?“

Na tiskový konferenci se zkrátka musíte třást strachy a brečet. To je nepsanej zákon. Jinak si lidé o vás budou myslet, že jste znásilnil a zavraždil svou vlastní dceru a její nejlepší kamarádku.

Když skončily otázky, matka držela před kamerami moji a Tashinu fotografii. Tu, která se stala slavná, tu, kterou si všichni pamatujou. Dělal ji pan Quirk, náš školní fotograf (ten s těma neposednejma rukama a svěžím mentolkovým dechem, proslulej upravováním límečků, uhlazováním sukní a osaháváním prsou).

Na tý fotografii sedíme s Tash v první řadě u nás ve třídě. Tash má sukni tak krátkou, že musí držet kolena u sebe a ruce mít složené v klíně, aby fotoaparát nezachytil to, co nemá. Taková hra na schovávanou. Já stála vedle ní s chumáčem vlasů a falešným úsměvem, na kterej by mohla být hrdá i Victoria Beckhamová.

Je to fotografie, kterou si pamatujou všichni: dvě dívky ve školní uniformě, Piper a Tash, Binghamský holky.

Ať jste si pustili jakejkoli televizní program, mohli jste vidět nás dvě, nebo naše rodiče, jak prosí o informace. Noviny otiskly miliony slov, stránku za stránkou o novým vývoji v našem případu. Ve skutečnosti tam nic novýho nebylo a nic se nedělo.

Při svíčkový vigilii odříkával reverend Trevor modlitby, zatímco jeho žena se věnovala nejnovějším drbům. Byla jako lidskej megafon s obrovskou zadnicí a připomínala mi takovou tu mechanickou hračku v podobě ptáka, kterej se donekonečna houpá dopředu a dozadu a přitom namáčí zobák ve sklenici.

Ona a reverend měli syna Damiana, kterej by měl mít na čele vyrytej kříž, protože patří na temnou stranu. Ten malej hajzlík se baví tím, že se plíží za holkama a znenadání jim natáhne gumu od podprsenky a – prásk! Mně to nikdy neudělal, protože ví, že jsem rychlejší, a už jednou jsem mu ten jeho inhalátor narvala do nosní dírky.

Vigilie v kostele svatého Marka byla jen pro stojící. Před kostel museli dát velký reproduktory, aby lidi mohli slyšet modlitby a sborovej zpěv. Jedinej, kdo tam chyběl, byly děti. Rodiče měli takovou hrůzu z únosu, že nechali svý potomky zamčený doma, pěkně stranou všeho dění.

Byl to také víkend, kdy přijeli smuteční turisti. Lidi přijeli až z Oxfordu a dokonce z ještě větší dálky a potloukali se po ulicích. Zašli do kostela, prohlíželi si naši školu a Starý vikářství.

Sledovali reportéry při práci, udýchaně hovořili před televizními kamerami, dělali z komára velblouda, oživovali dávné tragédie, uváděli jména jako Holly Wellsová, Jessica Chapmanová a Sarah Payneová a naplňovali ještě pár dalších hodin klepama a spekulacema.

Když tyhle turisti odjížděli, vypadali přitom poněkud nespokojeně. Představovali si, že Bingham bude děsivější. Strašný místo, kde se děti ztrácejí a nevracejí se domů.

1

Venku mrzne – místy je i šestadvacet pod nulou –, na tuhle roční dobu je to dost neobvyklé. Když jsem dnes ráno kráčel přes Hyde Park do práce, připadal jsem si jako Scott v Antarktidě – O’Loughlin zápasící se živly na jezeře Serpentine –, spíš jsem ale vypadal jako nabalený účastník krasobruslařské soutěže Dancing On Ice.

Sníh začal padat před čtyřmi dny. Velké mokré vločky, které roztály, znovu zmrzly a zapadaly novými, ochromily dopravu a pokryly vozovky tichem. Není dost pluhů na protahování silnic, ani dost vozů městské správy, aby je sypaly štěrkem. Chtělo by to mnohem víc škváry, doslova i metaforicky.

Uzavřeli letiště. Zrušili lety. Ulice lemovala opuštěná vozidla. Desetitisíce lidí zůstaly odříznuty u letištních terminálů a dálničních benzínových stanic, které nyní vypadají jako utečenecké tábory plné zoufalců bez domova a majetku, choulících se pod termodekami v moři stříbrných fólií.

Podle televizního zpravodajství o počasí sedí nad Grónskem a Islandem hutný blok studeného vzduchu a blokuje vzdušné proudění od Atlantiku. Zároveň mrazivé počasí posilují větry z Arktidy a Sibiře kvůli něčemu, co se nazývá Arktická oscilace. Normálně proti sněhu nic nemám. Dokáže přikrýt spoustu hříchů. Londýn vypadá pod vyběleným prostěradlem nádherně, jako město z pohádky nebo filmového studia. Dnes ale potřebuji, aby vlaky jely načas. Charlie přijede do Londýna a strávíme spolu čtyři dny v Oxfordu. Bude to víkend zlepšování vztahů mezi otcem a dcerou, i když ona by to pravděpodobně nazvala jinak.

Jde o toho kluka. Jmenuje se Jacob.

„Nemohla sis najít nějakého Edwarda?“ zeptal jsem se Charlie. Vysloužil jsem si zcela specifický pohled – naučila se jej od své matky.

Nevím o Jacobovi nic víc, než jaké značce spodního prádla dává přednost. Vystavuje to okázale na odiv díky kalhotám trvale spuštěným na půl žerdi. Možná je to hodný kluk. Možná není žádný hlupák. Ale já vím, že je o pět let starší než Charlie a že byli přistiženi zamčení v její ložnici. Údajně se líbali, ale Charlie měla rozepnuté knoflíky od halenky.

„Musíš s ní promluvit,“ řekla mi Julianne, „ale s citem. Aby z toho neměla komplex.“

„A jaký komplex by z toho mohla mít?“ zeptal jsem se.

„Mohli bychom ji odradit od sexu.“

„To by snad bylo dobře, ne?“

Julianne to nepřišlo vtipné. Představuje si, jak Charlie podléhá nízké sebedůvěře, což je zjevně první krok na šikmé ploše, vedoucí k poruchám příjmu potravy, zkaženým zubům, špatné pleti, špatným známkám ve škole, návyku na drogy a prostituci. Samozřejmě přeháním, ale alespoň se na mě Julianne obrátila pro radu. Žijeme odděleně. Nejsme rozvedeni.

Zpátky do Londýna jsem se přestěhoval před osmi měsíci. Bohužel se s holkama nevidím moc často, což mě mrzí. Opsal jsem vlastně plný kruh – mám novou klinickou praxi a žiju v severním Londýně. Tak to bylo před pěti lety, když jsme s Julianne měli dům na rozmezí Camden Townu a Primrose Hill. V létě, když byla otevřená okna, jsme mohli slyšet lvy a hyeny z londýnské zoo. Bylo to jako safari bez mikrobusů.

Teď žiju v malém bytě s jednou ložnicí, který mi připomíná to, jak jsem bydlel na studiích – laciný, dočasný prostor k přebývání, plný nesourodého nábytku. A lednice plná indické nakládané zeleniny a různých druhů omáčky čatní.

Snažím se nelpět na minulosti. Osahávám ji jen bázlivě samými okraji svých myšlenek, jako by to byla podezřelá bulka v mých varlatech, snad neškodná, ale potenciálně smrtelná, dokud se neprokáže opak.

Znovu se věnuji své praxi. Na dveřích mám bronzovou cedulku s nápisem JOSEPH O’LOUGHLIN, KLINICKÝ PSYCHOLOG, se spoustou písmenek za mým jménem. Většinu klientů mi posílá Královská prokuratura, i když dva dny pracuji i pro Národní zdravotní službu.

Dnes už u mě byl transvestita, který prodává auta, maniodepresivní květinářka a vyhazovač z nočního klubu, mající problémy s ovládáním svých násilných sklonů. Ani jeden z nich není nijak zvlášť nebezpečný, prostě se snaží nějak s tím žít.

Moje sekretářka Bronwyn klepe na dveře. Je to dočasná výpomoc z agentury. Žvýká rychleji, než píše na klávesnici.

„Máte tady tu klientku na druhou hodinu,“ říká. „Myslíte, že bych mohla dneska jít dřív?“

„To jste šla už včera.“

„Jo.“

Odchází bez další diskuse.

Vchází Mandy, věk dvacet devět, blondýna s nadváhou, špatnou pletí a očima, které by klidně mohly patřit mnohem starší ženě. Poslali ji ke mně, protože její dvě děti našli zamčené v opuštěném bytě v Hackney. Mandy šla pařit se svým přítelem a přespala u něj. Policii řekla, že jí její šestiletá dcera přišla dost stará na to, aby se postarala o čtyřletého bratra. Obě děti byly mimochodem v pohodě. Soused je našel, jak si hrají mezi drobky piškotů a výkaly, roztroušenými po koberci.

Mandy se na mě dívá podezřívavě, jako kdybych byl osobně zodpovědný za to, že její děti byly předány do ústavní péče. Příštích padesát minut probíráme její minulost a já naslouchám jejím výmluvám. Domlouváme se na příští týden a já si píšu poznámky.

Je těsně po třetí. Vlak s Charlie přijíždí za půl hodiny a já na ni budu čekat na nádraží. Nevím, co budeme v Oxfordu celý víkend dělat. Mám přednášet na psychiatrickém symposiu, i když si neumím představit, že se tam vzhledem k počasí někdo ukáže. Poštou mi ale přišly jízdenky (první třída) a máme zamluvený pokoj v příjemném hotelu.

Zabalil jsem si kufřík, ze skříně vzal batoh s věcmi na přespání a naposledy se rozhlédl po ordinaci. Bronwyn už byla pryč, zůstal tu po ní jen závan parfému a žvýkačka přilepená k hrnku na čaj.

Na nádraží v Paddigtonu hledám Charlie v davu cestujících, vystupujících z vagónů společnosti First Great Western. Objevuje se mezi posledními. Mluví s nějakým klukem, který vede horské kolo s nonšalancí majitele Ferrari. Má vlněný zimník a pěstuje si kotlety. Sedá na kolo a odjíždí. Charlie si do uší zastrkává malé bílé špunty sluchátek. Má na sobě džíny, vytahaný svetr a kabát patřící do výstroje německé luftwafe.

Nastaví mi tvář k polibku a pak mě obejme.

„Kdo to byl?“

„Nějakej kluk.“

„Kdes ho potkala?“

„Ve vlaku.“

„Jak se jmenuje?“

Zastaví mě gestem ruky. „Tati, jestli tohle má bejt test s dvaceti otázkama, tak jsem si nedělala poznámky. Měla jsem? Měls mě varovat. Mohla jsem ti sepsat zevrubný hlášení.“

Ten sarkasmus zdědila po své matce, anebo ho učí na těch soukromých školách, které mě stojí tolik peněz.

„Jen jsem si chtěl s tebou povídat.“

Charlie pokrčí rameny. „Jmenuje se Christian, je mu osmnáct, pochází z Bristolu a bude z něj lékař – přesněji řečeno pediatr – a myslí si, že by mohl nějakou dobu pracovat v nějaké rozvojové zemi. Ale není to můj typ.“

„Ty máš svůj typ?“

„Jasně.“

„A můžu se zeptat, jaký je tvůj typ?“

Vzdychne, unavená neustálým vysvětlováním. „Holka v mým věku by nikdy neměla randit s klukem, kterýho schvalujou její rodiče.“

„To je pravidlo?“

„Jo.“

Vezmu jí batoh a dívám se na tabuli s odjezdy vlaků. Ten náš odjíždí za čtyřicet minut.

„Takže, děje se něco, o čem bych měl vědět? Nějaké novinky?“

„Ne.“

„Co škola?“

„Fajn.“

„Emma?“

„Fajn.

Už zase ji vyslýchám. Charlie toho moc nenamluví. A ani se moc nesnaží, je jí to v podstatě fuk.

Kupujeme si sendviče v trojhranných plastových krabičkách a limonády v plastových lahvích. Charlie si vrací sluchátka do uší, takže když nastupujeme do vlaku a usedáme naproti sobě, můžu slyšet tlumené bumta-bumta-drnk.

Od té doby, co jsme se viděli naposled, si obarvila vlasy a má protivnou ofinu, padající jí stále do očí. Mám o ni starost. Příliš často se mračí. Z nějakého důvodu se snaží pochopit život příliš brzy, mnohem dřív, než je na to vybavená.

Vlak opouští stanici na čas a vyjíždíme z Londýna. Kola pod mýma nohama znějí jako jazzové perkuse. Domy ustupují polím – krajina připomíná zmrzlé zátiší, kde tím jediným znakem života jsou šedé šmouhy kouře, stoupající z komínů, či světla aut, čekajících na přejezdech.

Pá, líbající se na sedadlech přes uličku splynul v objetí. Její noha se vtlačila mezi jeho stehna.

„To je nechutný,“ ozve se Charlie.

„Jenom se líbají.“

„Slyším to mlaskání.“

„Tohle je veřejný prostor.“

„Měli by se s tím někam zavřít.“

Pohlédnu na dvojici ještě jednou a pocítím pavlovovský zákmit vzrušení nebo možná nostalgie. Dívka je mladá a hezká. Připomíná mi Julianne ve stejném věku. Být zamilovaný. K někomu patřit.

Těsně před Oxfordem vlak zpomaluje a zastavuje. Kola opakovaně skřípějí a pak se zatřesením zastavují. Charlie se opírá rukou o okno vagónu a sleduje dlouhou řadu mužů, postupujících přes zasněžené pole, ohnutých v pase, jako by táhli neviditelný pluh.

„Něco hledají?“

„Nevím.“

Vlak se opět pohnul kupředu.

Oknem, po němž stéká mokrý sníh, vidím policejní vůz, po nápravy ponořený do sněhu na venkovské cestě. Na blízkém břehu parkuje zablácený Land Rover. Kruh bíle oblečených mužských postav staví plátěný stan na břehu jezera. Přetahují plátěnou kupoli přes vzpěry, bojují s větrem, který jim látku s plácáním trhá z rukou. Konečně jsou kolíky zaraženy do zmrzlé země a lana pevně napjata.

Když vlak pomalu projíždí těsně kolem nich, vidím, co se snaží skrýt. Zprvu to vypadá jako odhozené oblečení nebo mrtvé zvíře, ale pak rozpoznávám tvar lidského těla, uvězněný pod ledem jako hmyz v průzračném jantaru.

Charlie to vidí také.

„Myslíš, že to byla nějaká nehoda?“

„Vypadá to tak.“

„Vypadl někdo z vlaku?“

„Nevím.“

Charlie tiskne čelo k okenní tabulce.

„Možná by ses tam neměla dívat,“ říkám jí. „Mohla bys mít zlé sny.“

„Už mi není šest.“

Vlak se zatřese a přidává na rychlosti. Sníh víří jako konfety padající ze střechy. Na krátký okamžik ukázal život svou pravou tvář a já pocítil rostoucí pocit neklidu. Ve světě přibylo prázdnoty… někdo se nevrátí domů.

Koniec ukážky

Table of Contents

Tiráž

Poděkování

1