Arnaldur Indriðason

SEVERNÍ BLATA

Originální název: Mýrin, vydáno u Forlagid Publishing, Reykjavík 2000

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© Arnaldur Indriðason 2000

Title of the original Icelandic edition: Mýrin

Published by agreement with Forlagid Publishing, Reykjavík,

www.forlagid.is

Translation © Helena Smolaková 2004, 2015

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2004, 2015

ISBN 978-80-243-6632-6

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2015

Příběh i jednající osoby jsou zcela vymyšlené. Pokud by se však přece jen někomu zdálo, že nachází určitou podobnost mezi příběhem a skutečností, pak ho autor ujišťuje, že jde o podobnost zcela náhodnou.

REYKJAVÍK 2001

Celé je to tady jeden jediný smrdutý močál.

Erlendur Sveinsson, kriminalista

1

Na mrtvole ležel lístek se vzkazem psaným propisovací tužkou. Tři slova, kterým Erlendur nerozuměl.

Byla to mrtvola muže, kterému muselo být tak kolem sedmdesátky. Ležel na pravém boku vedle pohovky v malém obývacím pokoji, oblečený v modré košili a světle hnědých kordových kalhotách. Na nohou měl pantofle. Vlasy měl prořídlé, prošedivělé a nasáklé krví, která mu vytékala z velké rány na hlavě. Na podlaze vedle mrtvoly ležel velký skleněný popelník s ostrými hranami a rohy. I ten byl celý od krve. Stůl v obývacím pokoji byl převržený.

Mrtvý byl nalezen v sklepním bytě dvoupatrového nájemního domu na Severních blatech. Kolem domu byla malá zahrádka obehnaná ze tří stran kamennou zdí. Stromy už shodily listí, které leželo na zemi v tak silné vrstvě, že nikde nebylo vidět ani kousek hlíny, a zvedaly holé větve k tmavému nebi. Ke garáži vedla štěrková cesta, po které stále ještě přijížděly vozy kriminální policie. Policisté, kteří už byli v domě, se po něm pohybovali beze spěchu jako duchové. Čekali na policejního lékaře, aby vystavil úmrtní list. Nález mrtvoly byl ohlášen asi před půl hodinou. Erlendur byl na místě mezi prvními, jeho kolega Sigurdur Óli by tu měl být každou chvíli.

Nad městem se rozprostíral inverzní říjnový den a podzimní vítr hnal déšť proti domovním zdem. Někdo rozsvítil lampu na jednom ze stolů v obývacím pokoji, linulo se z ní slabé světlo. Jinak na místě činu s ničím nehýbali. Technici postavili do pokoje stativ se silným neonovým reflektorem kvůli fotografování. Erlendur zaregistroval knihovnu a dost ošoupanou sedací soupravu, jídelní stůl, v rohu pokoje starý psací stůl, koberec po celé ploše pokoje a na něm krev. Z pokoje se vcházelo do kuchyně, další dveře vedly do předsíně, z níž se vcházelo do dalších dvou pokojů a do koupelny.

Policii zavolal muž, který bydlel v bytě o poschodí výš. Přišel pozdě odpoledne domů i se dvěma syny, které vyzvedl ze školy, a všiml si, že dveře bytu v suterénu jsou otevřené. Postavil se k nim a volal na souseda jménem, protože si nebyl jistý, zda je doma. Ale nikdo neodpovídal. Tak nahlédl dovnitř a znovu volal. Opět žádná odezva. Muž bydlel s rodinou v přízemí už několik let, ale starého pána ze suterénu skoro neznali. Starší syn, kterému bylo devět a nebyl tak nesmělý jako jeho otec, vběhl rovnou do obývacího pokoje. Za chvilku se vrátil a řekl otci, že ten pán je mrtvý. Nevypadal, že by ho to příliš vyděsilo. „Díváš se moc na detektivky,“ řekl mu otec a opatrně vešel do obývacího pokoje, kde uviděl majitele bytu v tratolišti krve.

Erlendur znal jeho jméno. Bylo uvedeno na zvonku. Ale pro jistotu si natáhl gumové rukavice, zalovil v náprsní kapse saka, které viselo v předsíni na věšáku, a vytáhl peněženku. Na kreditní kartě našel fotografii mrtvého. Jmenoval se Holberg a bylo mu šedesát devět. Zemřel ve vlastním bytě. S největší pravděpodobností byl zavražděn.

Jak Erlendur procházel bytem, napadala ho spousta otázek. Klást si otázky a hledat na ně odpovědi byla jeho práce. Ověřit si vše, co bylo viditelné. Lidé z oddělení pro zajišťování stop zase měli za úkol najít to, co bylo oku skryté. Erlendur zatím nenašel žádné známky násilného vloupání, ani na oknech, ani na dveřích. Na první pohled to působilo dojmem, že starý pán vpustil vraha do bytu sám. Otec s oběma syny zanechali v předsíni a na koberci v pokoji mokré stopy, když sem vešli, a bylo pravděpodobné, že je tu zanechal i pachatel. Pokud se ovšem u dveří nevyzul. Ale Erlendurovi připadalo, že měl asi příliš naspěch, než aby měl čas se zouvat. Jeho kolegové z oddělení zajišťování stop si přinesli vysavač, aby mohli prozkoumat i ty nejjemnější prachové částice. Hledali otisky prstů a bláto z bot, které nepatřily do tohoto domu. Pátrali zkrátka po čemkoliv, co pocházelo zvenčí.

Erlendur neviděl, že by starý pán uvítal svého návštěvníka s velkou pohostinností. Neuvařil ani kávu. Kávovar v kuchyni nebyl za posledních několik hodin v provozu. Nebyly tu ani žádné známky toho, že by s návštěvníkem pili čaj, ve skříňce nechyběly žádné šálky. I všechny sklenice stály nedotčeny na svých místech. Zavražděný musel být pořádkumilovný člověk. Všude bylo pečlivě uklizeno. Třeba vetřelce neznal tak dobře, aby ho hned hostil. Nebo ho možná návštěvník přepadl, hned jak ho starý pán vpustil do bytu. Dřív než si zul boty.

Páchají se vůbec vraždy v ponožkách?

Erlendur se rozhlížel kolem sebe a uvědomoval si, že by si měl lépe uspořádat myšlenky.

Jisté bylo, že pachatel měl naspěch. Ani se nenamáhal zavřít za sebou dveře od bytu, když z něj vyběhl. I způsob napadení svědčil o spěchu, jako by k činu došlo rychle a bez varování. Nebyly tu žádné známky zápasu. Vypadalo to, že starý pán upadl, hned jak dostal ránu do hlavy, padl přitom na stůl a převrátil jej. Jinak se zdálo, že se pachatel v bytě ničeho nedotkl. Erlendur neobjevil nic, co by naznačovalo, že něco odcizil. Všechny skříňky i zásuvky byly zavřené, celkem nový počítač a stará stereosouprava stály na svém místě, peněženku našel v kapse saka v předsíni. Byly v ní dvě dvoutisícikorunové bankovky, šeková knížka a kreditka.

Vypadalo to, že pachatel popadl nejbližší vhodný předmět a uhodil jím starého pána do hlavy. Popelník byl vyroben ze silného nazelenalého skla a podle Erlendurova odhadu mohl vážit půldruhého kila. Dostatečná zbraň na to, co chtěl vrah udělat. Bylo nepravděpodobné, že by si ho pachatel přinesl a potom ho zakrvavený nechal ležet na koberci.

Shrnul zřejmá fakta: Starý pán otevřel a vpustil pachatele do bytu, nebo ho dokonce pozval do obývacího pokoje. Pravděpodobně pachatele znal, ale to zatím není jisté. Ten ho nečekaně napadl popelníkem, zasadil mu smrtelnou ránu a pak rychle vyšel z bytu a nechal otevřené dveře. Jasný případ.

Až na ten vzkaz.

Byl napsaný na linkovaném papíře formátu A4, vytrženém z trhacího spirálového bloku. Jediná indicie, že vražda byla možná naplánována předem. Z toho se dalo usuzovat, že pachatel přišel s úmyslem starého pána zabít, že ho nezabil z náhlého popudu, až když stál v jeho obývacím pokoji. Přišel do domu s jasným úmyslem vraždit. Zanechal vzkaz. Tři slova, jejichž smysl Erlendur zatím nechápal. Napsal je pachatel předtím, než sem přišel? Další relevantní otázka, na niž musí najít odpověď. Erlendur zamířil do rohu k psacímu stolu. Ležely tam hromady papírů, různé účty, obálky, noviny. A úplně nahoře trhací spirálový blok. Hledal propisovací tužku, ale na stole žádnou neviděl. Poklekl a objevil ji pod stolem. Ničeho se nedotýkal. Jen se díval a přemýšlel.

„Není to typická islandská vražda?“ zeptal se ho Sigurdur Óli, který vešel do sklepního bytu, aniž by si toho Erlendur všiml. Stál za mrtvým.

„Co?“ zeptal se Erlendur, ztracen v myšlenkách.

„Nedbalá, nesmyslná vražda – a provedená bez sebemenší snahy něco zamaskovat, zamlžit okolnosti činu nebo zničit důkazní materiál.“

„Ano,“ řekl Erlendur. „Nedbalá islandská vražda.“

„Jedině že by ten stařec upadl na stůl a dopadl hlavou na popelník,“ řekl Sigurdur Óli. Elinborg přišla s ním. Erlendur se snažil co nejvíc zredukovat činnost policistů, zajišťovatelů stop i zdravotního personálu, zatímco chodil předkloněný po bytě s kloboukem na hlavě.

„A při pádu nám tu nechal ten nesrozumitelný vzkaz?“

„Třeba ho měl v ruce.“

„Rozumíš tomu vzkazu?“

„Třeba to má být Bůh,“ řekl Sigurdur Óli. „Nebo vrah, já nevím. Ten důraz na poslední slovo je docela zajímavý. ‚ON‘ napsané velkými písmeny.“

„Podle mého názoru to nenapsal jen tak pro nic za nic. Poslední slovo je napsáno tiskacím písmem, první dvě psacím. Pachatel si zřejmě na psaní toho vzkazu dal záležet. Ale potom za sebou nezavřel dveře od bytu. Co to asi znamená? Napadne starého pána, pak vyběhne z bytu a nechá tu nesrozumitelný blábol napsaný na listu papíru vytrženém z bloku oběti, přičemž zdůrazní poslední slovo.“

„Musel tím myslet jeho,“ řekl Sigurdur Óli. „Myslím toho mrtvého. K nikomu jinému se to nemůže vztahovat.“

„To nevím,“ řekl Erlendur. „Co může mít za smysl napsat takový vzkaz a nechat ho u mrtvoly? Kdo by něco takového dělal? Co by tím sledoval? Chtěl nám tím vůbec něco říct? Mluvil vrah sám se sebou? Nebo s tím mrtvým?“

„Pěkný cvok,“ řekla Elinborg a chystala se zvednout list se vzkazem.

Ale Erlendur jí v tom rychle zabránil.

„Třeba jich bylo víc, ne jen jeden,“ řekl Sigurdur Óli. „Myslím pachatelů.“

„Nezapomeň na rukavice, milá Elinborg,“ napomenul ji Erlendur jako dítě. „Neznič nám důkazní materiál. Vzkaz byl napsán na tomhle psacím stole,“ dodal a ukázal do rohu. „Ten list papíru je vytržený z bloku, který patřil oběti.“

„Třeba jich tu bylo víc,“ opakoval Sigurdur Óli, jako by byl přesvědčen, že je to zajímavá hypotéza.

„Ano, slyšel jsem tě,“ řekl Erlendur. „Možná.“

„Dost chladnokrevné,“ pokračoval Sigurdur Óli. „Napřed zavraždí starého člověka a pak si sedne a napíše vzkaz. Nepotřebuje k tomu člověk nervy jako špagáty? Něco takového může udělat jen opravdový netvor.“

„Nebo člověk bez citu,“ řekla Elinborg.

„Nebo někdo, kdo má mesiášský komplex,“ řekl Erlendur.

Sehnul se a přečetl si znovu vzkaz na papíře.

Velmi silný mesiášský komplex, pomyslel si v duchu.

2

Erlendur přišel domů kolem desáté večer a strčil si hotové jídlo do mikrovlnky. Stál u ní a přemýšlel o tom, že v televizi už viděl horší věci než dnes v tom bytě. Venku kvílel podzimní vítr, pršelo a byla tma jako v pytli.

Přemýšlel o lidech, kteří po sobě zanechají vzkaz a zmizí ze scény. Co by asi na takový list papíru napsal on? A komu by svůj vzkaz zanechal? Napadla ho jeho dcera, Eva Lind. Je narkomanka a určitě by chtěla vědět, jestli jí nezanechal nějaké peníze. Jeho syn Sindri Snær nedávno absolvoval třetí odvykací kůru. Pro něho by byl vzkaz jednoduchý: Už nikdy Hirošima.

Erlendur se nad tím pousmál a v té chvíli se z mikrovlnky ozvalo trojí zapípání.

Ne že by Erlendur někdy uvažoval o odchodu ze světa.

On a Sigurdur Óli mluvili se sousedem, který našel mrtvolu. V tu dobu už byla doma i jeho žena a prohlásila, že odveze oba chlapce ke své matce. Soused se jmenoval Ólafur a vypověděl, že celá rodina, žena i oba synové, odcházejí každé ráno do školy, respektive do práce v osm a vracejí se domů nejdřív po čtvrté. Jeho úkolem že je vyzvednout chlapce ve škole. Když ráno odcházeli, ničeho neobvyklého si nevšimli. Dveře od bytu starého pána byly zavřené. V noci tvrdě spali. Nic neslyšeli. Se starým pánem se téměř nestýkali. Skoro ho neznali, ačkoliv se do bytu nad ním nastěhovali už před několika lety.

Policejní lékař dokáže zjistit čas smrti dost přesně, ale Erlendur předpokládal, že k vraždě došlo někdy kolem oběda, to znamená v době největšího provozu. Kdo má dneska na něco takového čas, napadlo ho. Předali zprávu o nálezu mrtvoly médiím, která oznámila, že ve svém bytě na Severních blatech byl nalezen mrtvý asi sedmdesátiletý muž, který byl pravděpodobně zavražděn. Hlasatelé žádali všechny, kteří si za posledních čtyřiadvacet hodin všimli v dotyčném domě nebo v okolí něčeho podezřelého, aby se spojili s kriminální policií v Reykjavíku.

Erlendur byl padesátník, už dlouho rozvedený, otec dvou dětí, který ještě nikdy nikomu neřekl, že jména svých dětí nesnáší. Jeho bývalé ženě, se kterou nemluvil víc než dvacet let, se ta jména tehdy velmi líbila a on se podvolil jejímu přání. Jenže zanedlouho přišel rozvod, mimochodem velmi nepříjemný, a Erlendur ztratil kontakt s dětmi, když byly ještě malé. Jezdily za ním, až když povyrostly, a on je s láskou vítal. Byl šokován tím, do čeho se dostaly. Zvláště osud Evy Lind jím hluboce otřásl. Sindri Snær na tom byl o něco lépe. I když možná vlastně ani ne.

Erlendur vyndal jídlo z mikrovlnky a šel si sednout ke kuchyňskému stolu.

Jeho dvoupokojový byt v domku pro několik rodin byl plný knih. Byly všude, kde bylo alespoň trochu místa. Na zdech visely staré rodinné fotografie příbuzných, pořízené v Ostfjordenu, odkud pocházel. Neměl žádnou vlastní fotografii, dokonce ani fotografie svých dětí. U jedné zdi stál starý televizor, který už měl slabou obrazovku, a před ním neméně staré křeslo. Erlendur udržoval v bytě přijatelný pořádek s vynaložením minimální námahy.

Teď ani přesně nevěděl, co jí. Na barevně potištěném obalu bylo napsáno něco o delikatese z Dálného východu, ale pokrm chutnal jako nakyslá chlebová polévka a měl těstovitou konzistenci. Erlendur ho od sebe odstrčil. Přemýšlel, jestli nemá ještě kousek žitného chleba, který koupil před několika dny. A masovou pomazánku.

V tu chvíli se ozval zvonek u dveří. Eva Lind se asi rozhodla zastavit, říkala tomu drop-in. Její způsob vyjadřování mu šel na nervy.

„Všecko v lati, starouši?“ zeptala se, proklouzla dveřmi dovnitř a hned se vrhla na pohovku v obývacím pokoji.

„Děvenko,“ řekl Erlendur a zavřel dveře. „Nemluv se mnou tím nemožným slangem.“

„Já myslela, žes chtěl, abych si dávala záležet na tom, jak mluvím,“ odpověděla Eva Lind, která si musela na toto téma od otce vyslechnout nejednu přednášku.

„Tak mi řekni něco rozumného.“

Bylo těžké uhodnout, kým dnes je.

Eva Lind byla tou nejlepší herečkou, jakou znal, i když nutno říci, že jich moc neznal, protože nechodil do divadla ani do kina a televizi zapínal, jen když běžel nějaký dokumentární film.

Divadelní výstupy Evy Lind byly většinou rodinná dramata o jednom až třech aktech a jejich hlavním tématem bylo, jak vymámit z Erlendura peníze. Nestávalo se to často, protože Eva Lind měla své vlastní metody, jak přijít k penězům, a o těch chtěl Erlendur vědět co nejméně. Ale občas se stávalo, že neměla ani „mizernej cent“, jak říkala, a tak přišla za ním.

Někdy se chovala jako malá holčička, tiskla se k němu a předla jako kočka. Jindy zase byla na pokraji zhroucení, bezhlavě pobíhala po bytě a zahrnovala ho výčitkami za to, že ji a Sindriho Snæra opustil, když byli malí. Kromě toho uměla být i obscénní, záludná a zlá. Někdy mu připadala otevřená a přirozená, pokud vůbec existuje něco, co se dá nazvat přirozené, a jindy mu zase připadalo, že se s ní nedá normálně mluvit.

Dneska na sobě měla odřené džínsy a černou koženou bundu do pasu, vlasy měla černé jako havran a ostříhané nakrátko. V levém obočí měla nastřelené dva miniaturní kroužky a v uchu stříbrný křížek. Mívala kdysi krásné bílé zuby, ale teď už jí nahoře dva chyběly. Bylo to vidět, když se usmála svým typickým širokým úsměvem. Byla vyhublá a měla temné stíny pod očima. Někdy se Erlendurovi zdálo, že v ní poznává rysy své matky. Proklínal osud Evy Lind a dával si vinu za to, že tím, že s rodinou nebyl, způsobil, že to s dcerou došlo tak daleko.

„Dneska jsem telefonovala s matkou, nebo spíš ona se mnou. Ptala se, jestli bych si s tebou mohla promluvit. To je super, když má člověk rozvedený rodiče.“

„Tvoje matka ode mě něco chce?“ zeptal se Erlendur užasle. Jeho bývalá žena ho nenáviděla ještě dvacet let po rozvodu. Setkal se s ní za celou tu dobu jen jednou a nepřátelství v jejím pohledu se nedalo přehlédnout. Jednou mu volala kvůli Sindrimu Snærovi, ale na ten rozhovor chtěl co nejrychleji zapomenout.

„Je to totálně snobská koza.“

„Takhle o své matce nemluv.“

„Nějací její známí z Garðabæru, děsně bohatí, provdali o víkendu dceru a ona hned po svatbě zmizela. Fakt trapný. Stalo se to v sobotu a od té doby se neozvala. Matka na té svatbě byla a je z toho totálně v šoku. Mám se tě zeptat, jestli bys s těma lidma nepromluvil. Nechtěj vyhlásit pátrání v novinách a nic takovýho, ti snobští idioti, ale vědí, že děláš u kriminálky, a myslí si, že by tak mohli celou věc zamést pod koberec. Já, ne matka, ale já chci, aby sis s nima promluvil. Ne matka, jasný? Nikdy!“

„Znáš ty lidi?“

„Na tu svatbu, ze které ta jejich pusinka vzala roha, mě každopádně nepozvali.“

„A to děvče?“

„Tak trochu.“

„A kam utekla?“

„Nemám ponětí.“

Erlendur pokrčil rameny.

„Než jsi přišla, myslel jsem na tebe,“ řekl.

„Dojemný,“ prohlásila Eva Lind. „Právě jsem přemýšlela o tom, jestli…“

„Nemám peníze,“ přerušil ji Erlendur a sedl si proti ní do křesla před televizí. „Máš hlad?“

Eva Lind se naježila.

„Proč s tebou nikdy nemůžu mluvit, abys hned nezačal o penězích?“ řekla a Erlendurovi to připadalo, jako by mu tu větu ukradla.

„A proč s tebou nikdy nemůžu mluvit já?“

„Trhni si.“

„Proč to říkáš? Co je to za řeč? ‚Trhni si.‘ ‚Všecko v lati, starouši.‘ Co je to za výrazy?“

„Ježíši,“ zasténala Eva Lind.

„Kdo dneska jsi? S kým to vlastně mluvím? A jak jsi na tom s tím drogovým svinstvem?“

„Nezačínej zase s tím idiotským poučováním. Kdo dneska jsi?“ opičila se po něm. „Jak jsi na tom? Já jsem na tom tak, že jsem tady! Sedím před tebou. Já jsem já!“

„Evo.“

„Deset tisíc!“ řekla. „Co je? To mi nejseš ochotnej půjčit ani deset táců? Máš přece těch podělanejch prachů dost.“

Erlendur se díval na svou dceru. Něco se s ní dělo, všiml si toho, hned jak přišla. Měla mělký dech a na čele se jí perlil pot. Posedávala na židli, jako by jí nebylo dobře.

„Je ti něco?“

„Je mi fajn. Jenom mi chybí trocha drobnejch. Prosím tě, nebuď takovej.“

„Je ti něco?“

„Prosím!“

Erlendur se díval na dceru.

„Zkoušíš toho nechat?“ zeptal se.

„Prosím, deset tisíc. To přece nejsou žádný peníze. Každopádně ne pro tebe. Já už za tebou nikdy pro peníze nepřijdu.“

„No to jistě. Jak je to dlouho, cos…“ Erlendur přesně nevěděl, jak to formulovat. „… nic nevzala?“

„To je přece jedno. Přestala jsem. Přestala jsem přestávat s tím přestávat.“

Eva Lind vstala. „Dej mi těch deset tisíc. Pět. Nemáš je v kapse? Pět! To jsou přece drobný.“

„Proč zkoušíš přestat zrovna teď?“

Eva Lind se na otce zadívala.

„Žádný idiotský otázky. Já nepřestávám. S čím mám přestat? S čím mám přestat? Ty konečně přestaň s těma blbostma.“

„Co se vlastně děje? Proč jsi tak agresivní? Jsi nemocná?“

„Jo, sakra, jsem nemocná. Můžeš mi půjčit deset tisíc? Jen půjčit, vrátím ti to. Nebo co? Škrťo.“

„Škrťa je hezké slovo,“ řekl Erlendur. „Jsi nemocná, Evo?“

„Proč toho nemůžeš nechat?“ rozčilovala se čím dál víc.

„Máš teplotu?“

„Dej mi peníze. Dva tisíce! To už není vůbec nic. Proč to nemůžeš pochopit, ty pitomče!“

Erlendur vstal také a ona k němu přistoupila, jako by ho chtěla napadnout. Té její agresivitě už nerozuměl vůbec. Shlížel na ni shora.

„Co na mě tak civíš?“ rozkřikla se. „Chtěl bys? Aha! Nadrženej starej fotřík!“

Erlendur jí jednu vlepil, ale nedal do toho sílu.

„Dělá ti to dobře?“ zeptala se.

Uhodil ji podruhé, tentokrát už silněji.

„Už ti stojí?“ zeptala se a Erlendur ucouvl. Takhle s ním ještě nikdy nemluvila. Zničehonic se proměnila ve fúrii. Takovou ji ještě nezažil. Bezradně stál proti ní a jeho hněv se pomalu měnil v soucit.

„Proč s tím zkoušíš přestat zrovna teď?“ opakoval.

„Já s tím vůbec nezkouším přestat!“ vykřikla. „Co je to s tebou, sakra? Nerozumíš, co ti říkám? Kdo tady mluví o nějakým přestávání?“

„Co se děje, Evo?“

„Přestaň už konečně s tím svým věčným ‚Co se děje, Evo‘! Můžeš mi dát pět tisíc korun, nebo ne? Nemůžeš mi odpovědět?“ Zdálo se, že se trochu uklidnila. Možná jí začalo být jasné, že zašla moc daleko. Takhle nemůže mluvit s otcem.

„Proč právě teď?“ zopakoval Erlendur svou otázku.

„Dáš mi těch deset tisíc, když ti to řeknu?“

„Co se stalo?“

„Pět tisíc.“

Erlendur se na ni opět zadíval.

„Jsi těhotná?“

Eva Lind na otce pohlédla a neubránila se úsměvu.

„Trefa.“

„Jak to?“ zaúpěl Erlendur.

„Jak to myslíš? Mám ti to snad popsat do detailů?“

„Nemluv nesmysly! Snad používáš nějakou ochranu, ne? Kondomy? Nebo prášky?“

„Já nevím, jak se to stalo. Ale stalo se.“

„A ty se toho chceš zbavit?“

„Už ne. Nedokážu to. Teď už jsem ti řekla všecko. Všecko! Dlužíš mi deset tisíc.“

„Abys mohla nadrogovat svoje dítě.“

„To není žádný dítě, ty idiote! To ještě není vůbec nic. Zrnko písku. Nemůžu přestat ze dne na den. Nechám toho od zítřka. Slibuju. Jenom ne teď. Dva tisíce, co to pro tebe je?“

Erlendur k ní přistoupil.

„Ale zkoušelas to. Chceš se toho zbavit. Pomůžu ti.“

„Nedokážu to!“ vykřikla Eva Lind. Byla celá zpocená a snažila se skrýt, jak se třese, ale třásla se po celém těle.

„Proto jsi přišla za mnou,“ řekl Erlendur. „Mohlas jít za někým jiným a sehnat si peníze. Zatím jsi to tak dělala. Ale tys přišla za mnou, protože chceš, abych…“

„Jenom nebuď sentimentální. Přišla jsem za tebou, protože mě o to požádala matka a protože máš peníze. Ze žádnýho jinýho důvodu. Když mi nedáš peníze, seženu je jinak. Žádnej problém. Je dost chlapů, kteří mi za to zaplatí.“

Erlendur se nedal vyvést z rovnováhy.

„Už jsi někdy předtím byla těhotná?“

„Ne,“ odpověděla Eva Lind a uhnula jeho pohledu.

„A kdo je otcem?“

Evě Lind ta otázka vyrazila dech. Vytřeštila na otce oči.

„NO NE!“ zavolala. „To si myslíš, že k tobě jdu rovnou z líbánkovýho apartmá z nóbl hotelu Sága?“

A než stačil Erlendur zareagovat, odstrčila ho a rozběhla se ke dveřím, seběhla schody, vyrazila na ulici a zmizela ve studeném podzimním dešti.

Pomalu za ní šel zavřít dveře a přemýšlel, zda jednal správně. Bylo zřejmé, že spolu nedokážou mluvit, aby se nepohádali a nekřičeli na sebe, a to ho pomalu ničilo.

Chuť k jídlu ho přešla, a tak si znovu sedl do křesla v obývacím pokoji, zamyšleně zíral před sebe a dělal si starosti, co teď Eva Lind asi dělá. Nakonec sáhl na stolek vedle křesla po knize, kterou právě četl. Byla to kniha z jeho oblíbené řady o smrtelných útrapách a katastrofách v islandských pustinách.

Začal číst tam, kde naposled přestal, u příběhu s názvem Smrt na Mosfellsheiði, a brzy se ocitl v nelítostné sněhové vánici, během které našli mladí muži chladnou smrt v ledu a sněhu.

3

Lilo jako z konve, když Erlendur a Sigurdur Óli vyskočili z auta, vyběhli po schodech k domu pro několik rodin v ulici Stigahlíð a zazvonili. V autě se chvilku rozmýšleli, jestli nemají ten nejhorší déšť přečkat v suchu, ale Erlendur neměl chuť vysedávat v autě a vyběhl ven. Sigurdur Óli se pustil za ním. Ve vteřině byli promočení na kost. Voda crčela Sigurdurovi Ólimu z vlasů na šíji a dál na záda a on se nevraživě díval na Erlendura, zatímco čekali, až jim někdo otevře.

Vyšetřovatelé, kterým byl případ zavražděného starého pána přidělen, měli brzy ráno poradu, na které diskutovali o různých možnostech. Jedna teorie byla založená na předpokladu, že byl Holberg zavražděn bez motivu a že se jeho vrah předtím nějakou dobu, možná i několik dní, potloukal po okolí. Zloděj, který hledal možnost, jak vniknout do domu. Zaklepal u Holberga, aby zjistil, jestli je někdo doma, a když mu Holberg otevřel, ztratil nervy. Vzkaz, který po sobě zanechal, měl za cíl pouze zmást policii, žádný jiný význam neměl.

Ve stejný den, kdy našli Holberga mrtvého, přišlo hlášení o nějakém mladíkovi v zelené bundě s kapucí, který přepadl dvě starší ženy – dvojčata. Dostal se nějak na schodiště a pak u nich zaklepal. Když mu otevřely, vnikl do bytu, přibouchl za sebou dveře a chtěl po nich peníze. Když mu nevyhověly, uhodil jednu z nich pěstí do obličeje, druhou shodil na zem a kopal do ní a pak utekl.

Z mluvítka se ozval hlas a Sigurdur Óli řekl, kdo jsou. Ozval se bzučák a dveře se otevřely. Chodba byla osvětlená jen slabě a bylo to tam cítit, jako když se v domě dlouho neuklízí. Když vyšli do druhého patra, stála jedna z žen ve dveřích a čekala na ně.

„Už jste ho dopadli?“ zeptala se jich.

„Bohužel ne,“ řekl Sigurdur Óli a zavrtěl hlavou. „Ale rádi bychom o něm s vámi…“

„Už ho chytili?“ bylo slyšet z bytu a další exemplář téže ženy se objevil ve dveřích. Bylo jim asi sedmdesát, byly korpulentní, obě na sobě měly černé sukně a červené roláky a obě měly prošedivělé natupírované vlasy. Jejich kulaté obličeje se leskly a byly plné očekávání.

„Ne, ještě ne,“ odpověděl Erlendur.

„Takový chudák,“ řekla žena číslo jedna. Jmenovala se Fjóla a pozvala je dál.

„Ještě ho lituj,“ řekla žena číslo dvě, která se jmenovala Birna, a zavřela za nimi dveře. „Byl to darebák, který ti jednu vrazil a vypadal odporně. Tak jakýpak chudák.“

Vyšetřovatelé se usadili v obývacím pokoji a střídavě se dívali z jedné ženy na druhou. Byt byl malý. Sigurdur Óli si povšiml dvou sousedících ložnic. Z obývacího pokoje bylo dveřmi vidět do malé kuchyně.

„Četli jsme vaše výpovědi,“ řekl Sigurdur Óli, který prolistoval písemný záznam výpovědí po cestě sem v autě. „Ale nás by zajímalo, zda si náhodou nevzpomenete ještě na něco dalšího o tom muži, který vás přepadl.“

„Muži?“ zvolala hned pohrdavě Fjóla. „Vždyť to byl mladý kluk.“

„Ale dost starý na to, aby nás napadl,“ řekla Birna. „Na to byl starý dost. Srazil mě k zemi a kopal do mě.“

„My žádné peníze nemáme,“ řekla Fjóla.

„Žádné peníze doma nenecháváme,“ přidala se Birna. „To jsme mu taky řekly.“

„Ale on nám nevěřil.“

„A napadl nás.“

„Byl velice nervózní.“

„A hrubý. Jak ten nám nadával!“

„A ta jeho hrozná zelená bunda. Taková ta vojenská.“

„A ty vysoké boty, černé a těžké, šněrovací, sahaly mu až do půli lýtek.“

„A nezničil vám tu nic?“

„Ne, utekl.“

„Nic nevzal?“ zapojil se do hovoru Erlendur.

„Připadalo mi, jako by byl duchem nepřítomný,“ řekla Fjóla, která se ze všech sil snažila útočníka bránit. „Nic nezničil ani nic nevzal. Napadl nás, když se dověděl, že si neodnese žádné peníze. Chudák.“

„Byl zdrogovaný,“ vyletělo z Birny. „Chudák?!“ Obrátila se k sestře. „Někdy nemáš všech pět pohromadě. Byl zdrogovaný. Dívala jsem se mu do očí. Měl je tupé a skelné. A potil se.“

„Potil?“ zeptal se Erlendur.

„Ano. Úplně mu stékal po obličeji, ten pot.“

„To byl déšť,“ řekla Fjóla.

„Ne, nebyl. A taky se třásl po celém těle.“

„To byl déšť,“ opakovala Fjóla. Birna po ní vrhla zlobný pohled.

„Praštil tě pěstí do obličeje, Fjólo. To s tebou určitě myslel dobře.“

„Cítíš ještě, kam tě kopl?“ zeptala se Fjóla a mrkla na Erlendura, kterému připadalo, že jí pobaveně zajiskřilo v očích.

Bylo ještě brzy dopoledne, když Erlendur a Sigurdur Óli přijeli na Severní blata. Holbergovi sousedé z přízemí a prvního patra už na ně čekali. Manželé se dvěma dětmi z přízemního bytu přišli k sepsání protokolu, ale Erlendur s nimi chtěl raději ještě jednou podrobněji mluvit. V prvním patře bydlel pilot, který prohlásil, že se v den, kdy byl Holberg zavražděn, vrátil z Bostonu a odpoledne si šel lehnout. Z hlubokého spánku se probudil, teprve když na něj zaklepala policie.

Začali pilotem. Bylo mu kolem čtyřicítky, žil sám a v jeho bytě to vypadalo jako na smetišti. Všude poházené věci, dva kufry položené na celkem novém gauči, plastikové sáčky z bezcelní prodejny se válely po podlaze, na stolech prázdné láhve od alkoholu a otevřené plechovky od piva všude, kam se člověk podíval. Pilot jim přišel otevřít neoholený, v krátkých kalhotách a tričku. Podíval se na ně a pak se beze slova vrátil do bytu a padl do křesla. Oni dva se postavili před něho, protože tu víc míst na sezení nebylo. Erlendur se rozhlížel kolem sebe a v duchu si říkal, že s tímhle člověkem by si nesedl ani do letového simulátoru.

Z nějakého neznámého důvodu jim pilot začal vykládat o svém rozvodu, který právě probíhal a podle jeho názoru se blížil k hranici kriminality. Žena ho podváděla. Jako pilot byl neustále na cestách. Jednoho dne se vrátil z Osla, z toho příšerného města, jak dodal a oni nevěděli, co na něm shledává příšerného, zda to, že mu žena byla nevěrná, právě když tam byl, nebo fakt, že musel v Oslu přenocovat. Našel ji s jedním starým kamarádem ze školy…

„My jsme za tebou přišli kvůli té vraždě, co se stala dole v suterénu,“ přerušil Erlendur pilotův nesouvislý projev.

„Už jsi někdy byl v Oslu?“ zeptal se ho pilot.

„Ne,“ odpověděl Erlendur. „Ale my taky nemáme v úmyslu mluvit o Oslu.“

Pilot pohlédl na něho, pak na Sigurdura Óliho a zdálo se, že se vzpamatoval.

„Já jsem toho člověka vůbec neznal,“ řekl. „Koupil jsem byt v tomhle polorozpadlém baráku před čtyřmi měsíci, a pokud vím, tak předtím byl dlouho prázdný. Párkrát jsem toho pána potkal přímo přede dveřmi a připadal mi v pořádku.“

„V pořádku?“ zeptal se Erlendur.

„Celkem normální, když jsem s ním mluvil, myslím.“

„O čem jste spolu mluvili?“

„O létání. On se o něj hrozně zajímal.“

„O létání? V jakém smyslu?“

„O letadla,“ řekl pilot a otevřel si plechovku s pivem, kterou vylovil z plastikového sáčku. „O města,“ pokračoval a vyklopil do sebe obsah plechovky. „O letušky,“ řekl a říhl. „Vyptával se na letušky. Však víš.“

„Ne,“ řekl Erlendur.

„Na mezipřistáních. V zahraničí.“

„Ano.“

„Jaký to s nima je, jestli jsou na to dobrý. A tak podobně. Prý slyšel, že je to dost divoký. Na mezinárodních linkách.“

„Kdys ho naposledy viděl?“ zeptal se ho Sigurdur Óli.

Pilot se zamyslel, ale nemohl si vzpomenout.

„Už to bude pár dní,“ řekl nakonec.

„Nevšiml sis, jestli k němu v posledních dnech někdo přišel?“ zeptal se Erlendur.

„Ne, já skoro nejsem doma.“

„Neviděls náhodou někoho čmuchat tady kolem, jako by si to tu obhlížel nebo se jen tak bezcílně poflakoval po ulicích?“

„Ne.“

„Ani chlapa v zelené bundě?“

„Ne.“

„Mladíka ve vojenských botách?“

„Ne. To udělal on? Víte, kdo to je?“

„Ne,“ řekl Erlendur a shodil poloprázdnou plechovku od piva, jak se obracel k odchodu.

Žena souseda z přízemního bytu chtěla i s oběma syny odjet na několik dní k matce a byla právě na odchodu. Nechtěla, aby chlapci zůstali v domě po tom, co se tady stalo. Její manžel souhlasil. Bylo na nich vidět, že je to šokovalo. Koupili si tenhle byt před čtyřmi lety a na Severních blatech se jim líbilo. Říkali, že je to dobrá čtvrt. I pro děti. Chlapci stáli po matčině boku.

„Hrozné, tak ho tam najít,“ řekl muž a ztlumil hlas. Zadíval se na své syny. „Řekli jsme jim, že spal,“ dodal. „Ale…“

„My víme, že byl mrtvý,“ řekl starší z obou bratrů.

„Mrtvý,“ opakoval mladší.

Rodiče se rozpačitě usmívali.

„Oni se s tím vyrovnají,“ řekla žena a pohladila staršího po tváři.

„Já jsem proti Holbergovi nic neměl,“ řekl muž. „Několikrát jsme se spolu tady venku bavili. Bydlel tu už dlouho, a tak jsme mluvili o zahradě a o opravách v domě nebo o dalších věcech, o jakých se spolu baví sousedé.“

„Ale jinak jsme se nestýkali,“ řekla žena. „Mně to tak vyhovovalo. Já si myslím, že si člověk nemá nikoho pouštět příliš k tělu. Prostě si chránit své soukromí.“

Ničeho neobvyklého si nevšimli ani neviděli žádného muže v zelené vojenské bundě potloukat se kolem. Žena už byla netrpělivá, chtěla konečně i s chlapci odjet.

„Chodilo k Holbergovi hodně lidí?“ zeptal se Sigurdur Óli.

„Já jsem nikdy nikoho neviděla,“ odpověděla žena.

„Na mě působil spíš osaměle,“ řekl její manžel.

„U něho v bytě to smrdělo,“ řekl starší syn.

„Smrdělo,“ opakoval mladší po něm.

„Ve sklepě je vlhko,“ omlouval je otec.

„Někdy vystoupí až k nám do bytu,“ řekla matka. „Ta vlhkost.“

„Já jsem s ním o tom mluvil,“ řekl muž.

„Chtěl ji nechat odstranit,“ řekla ona.

„Je to tak dva roky,“ řekl on.

Koniec ukážky

Table of Contents

Tiráž

1

2

3