František Niedl

SKLENĚNÝ VRCH

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© František Niedl, 1989, 2014

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2015

Vydání druhé, v nakladatelství MOBA první

ISBN 978-80-243-6634-0

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2015

Prolog

Lidská duše je, jak známo, nezničitelná. Nebo – chcete-li – nesmrtelná. Občas trpí, a když její nositel zemře, stěhuje se do jiného těla. Tudíž duše, převtělující se stále do nových a nových těl, jsou zkušené a nic je nepřekvapí.

Příběh automobilového závodníka Petra Machara, jenž po traumatické nehodě, která nezůstane bez následků, hledá spíše než cestu zpět cestu k něčemu novému, se odehrává v období sedmdesátých let dvacátého století, kdy mladí lidé nosili kalhoty do zvonu a děvčata minisukně tak krátké, že bylo téměř nemyslitelné, aby se na veřejnosti ohnuly, aniž by způsobily pohoršení. O počítačových tomografech či mobilních telefonech se nikomu ani nesnilo, automobilům kombi se říkalo stejšn a výlety za novými obzory končívaly u zadrátované hranice.

Přestože se v průběhu staletí podmínky a způsob života mění, samotná podstata člověka zůstává stejná. Má v sobě lásku a nenávist, statečnost a zbabělost, snahu bojovat s nepřízní osudu, se zlem a mnohdy i sám se sebou, anebo naopak vzdát každý boj. To je vnitřní svět každého z nás. Je tu i boj s osaměním, které může člověka potkat i v tom největším městě. Jsou tu útěky a návraty, vše to, čeho jsme svědky i dnes, jen díky prostředí se nám zdá, že vstupujeme do jiného světa.

1

Jmenuji se Petr Machar, je mi devětadvacet let a před čtrnácti dny jsem se pokusil o sebevraždu. Udělal jsem to proto, že jsem mrzák. Nebo – chcete-li – invalida s nepohyblivou spodní částí těla. Teď mám navíc zlomenou levou ruku, dvě žebra, otřes mozku, zhmožděný obličej a hrozný pocit prázdnoty. I když vlastně ne, prázdnota je stav, kdy člověk ještě vyhrabe jakési zbytky ze dna. Ale já necítím nic. Uvnitř mám úplně antiseptické prostředí.

Tento pokoj sanatoria, které se zabývá léčením poruch pohybového ústrojí, znám až příliš dobře. Před půlrokem mě odsud chtěli vykopnout. Bylo pro mne prakticky nemyslitelné jít, nebo vlastně jet na vozíku mezi normální lidi. Tady jsem byl mezi lidmi stejně postiženými, tady člověk není vystavován zvědavým pohledům.

Jednou se mě na ulici zeptal jakýsi známý docela neomaleně, jaké to je, být chromý. V tu chvíli jsem měl chuť mu přerazit obě nohy, abych mu nemusel odpovídat, a přitom vyhověl jeho pitomé otázce.

Teď tu ležím na zádech, před očima strop, po levé ruce postel starého Kalouse, který přišel při práci v lese o obě nohy, obě pod koleny. Je to pro něj katastrofa. Kalous je horal, člověk přírody a pracovním prostředkem mu byli dva valaši, se kterými stahoval v lese dříví, a dělal to celý život. Navíc je sám, žena mu zemřela před deseti lety a jinou si do své chalupy v Beskydech už nepřivedl.

Později, když jsem začal vnímat okolní svět, jsem se nejvíc styděl právě před starým Kalousem. A před primářem Holým. Ten mě zpočátku po mém nezdařeném pokusu o sebevraždu úplně ignoroval. Nejdřív mne šoupli do separace se zamřížovaným oknem v přízemí, a když jsem se probral, zdálo se mi, že jsem ve vězení. A bylo mi to jedno.

Po několika dnech, které si byly podobné jako vejce vejci a sestávaly z ranní vizity, krmení tekutou stravou a odnášení toho mála, co má střeva vyměšovala ven, se rozlétly dveře a do pokoje vpadl primář Holý.

Hřmotný pán s kulatým bříškem, srostlým šedivým obočím, pod kterým celému obličeji vévodí senátorský nos. Lysé čelo a věnec bílých vlasů kolem hlavy. To je primář Holý. Teď tu stojí a kouká na mne jako vrah. Necítím se dobře. Jsme dva protipóly, které se k sobě přibližují a každou chvíli musí dojít k elektrickému výboji. Jenže k němu nedošlo. Náhle, jako by ve mně povolila nějaká pružina a jsem úplně vybitý, je mi lépe.

Holý si toho zřejmě také všiml. „Co na mě tak blbě čumíš? Tady jsme v ústavu na spravování tělesné schránky lidské, a ne v nějaký cvokárně. Ale jestli budeš takhle pokračovat, tak se tam brzy dostaneš.“

Otočil se ke mně zády a koukal zamřížovaným oknem do parku. Byl konec léta, pro mnoho lidí velice krásného, ale pro mne ne. Já měl už svoje nejkrásnější léto dávno za sebou a tohle bylo v mém dosavadním životě to nejhorší.

„Nemáš mi co říct?“

„Dobrý den.“

„Velice duchaplné,“ otočil se na mě. „Ale na to, že jsi poloviční cvok, to není nejhorší.“ Holý byl vášnivý kuřák. Viděl jsem na něm, jak se přemáhá, aby si nezapálil, nechtěl zřejmě, abych se mu tu pozvracel, po tom otřesu mozku se mi to ještě občas stávalo.

„Mrzí tě to aspoň trochu?“

„Mrzí mě, že se to nepovedlo. Ale chcete-li slyšet, jestli bych to zopakoval, tak vám mohu říct, že ne.“

„No, aspoň něco. Správně bych tě měl nechat na tomhle pokoji, je to předpis pro takové ptáčky, jako jsi ty, ale nejsem žalářník a chci to s tebou ještě jednou zkusit. Pojedeš zpátky nahoru, ale oknům se budeš vyhýbat.“

Chtěl jsem mu říct: Děkuji vám, pane doktore, za vaši laskavost. A až mě dáte jakžtakž dohromady, tak mě můžete vykopnout z toho vašeho krásného sanatoria mezi ty takzvané normální lidi. Ale radši jsem byl zticha. Věděl jsem, že Holý pro mne nemůže víc udělat, a nechtěl jsem vypadat jako zbabělec. Nebo se mu mám přiznat, že jím opravdu jsem?

A tak jsem se za pomoci vrchní sestry Anežky Vránové, která byla to nejlepší, co jsem mezi sestrami poznal, a sluhy Adolfa Pivody, který věčně celý ústav zásoboval svými historkami ze života a bylo mu jedno, jestli je poslouchán nebo ne, dostal zpátky na pokoj č. 26 ve druhém patře. Odtud jsem naposledy vyjel před devatenácti dny v noci. Když jsem tehdy projel dveřmi na terasu, zůstal jsem nehybný, úplně pohlcen tím, co se rozprostíralo kolem mne. Byl jsem náhle kosmonaut připravený ke startu k dobývání jiných planet a galaxií. Přede mnou stál na obloze Měsíc. Byl to můj Měsíc a terasa sanatoria byla ohromná startovací rampa. Moje rampa.

A já jsem odstartoval. Teprve když jsem se odrazil, přehoupl se přes zábradlí a pustil se rukama, uvědomil jsem si, že jsem se skutečně odrazil nohama, které vlastně měly být necitlivé. Ale čas se nedá zastavit. Raketa odstartovala a já cítil hrozné přetížení a tlak v uších. A pak už nic.

„Ale pane Valento, vy jste se nám zase počural. Neříkejte, že při troše dobré vůle byste se toho nemohl vyvarovat. Chováte se jako malé dítě.“ To byla sestra Klecandová – Brigita. Pomalu jsem procital z polospánku a zároveň vstřebával přítomnost té hrozné ženské, při jejímž příchodu se mi vždycky zvedla o něco teplota. Bylo to vlastně to jediné, co se mi kromě pravé ruky a hlavy mohlo zvednout. Na sestře Klecandové, osobě kypící zdravím a tupostí, s postavou dragouna a obličejem bardámy, hrdé na jméno Brigita, se příroda dopustila krutého omylu – byla by na svém místě jako generál před vojskem – tak dělala vojnu alespoň nám.

V pokoji bylo ticho. Abych se vyjádřil přesně, tak to bylo ticho trapné. Brigita, ta hrozná třiadvacetiletá holka, se cítila zřejmě dobře. My ne. To, že seprala Valentu, mladého kluka, kterému tady všichni říkají študent, to vlastně patřilo nám všem. Před dvěma dny něco podobného schytal profesor Málek, který je čtvrtým a posledním členem šestadvacítky.

„Takže, pane Valento, propříště: za hlavou máte zvonek, tak se laskavě budete obtěžovat zazvonit, a ne si dělat svoji potřebu, kdy si vzpomenete.“

A teď se stalo něco, co primář Holý nazval zlomem po mém nezdařeném pokusu o sebevraždu. Od tohoto dne se u mne projevily první známky zájmu o život. Já sám jsem o tom sice ještě nevěděl, ale primář je ve zkoumání lidí z vnější i vnitřní strany profesionál, tak snad má pravdu.

„A to platí pro všechny,“ neodpustila si Brigita ještě těch pár zbytečných slov.

„Sestro,“ ozval jsem se z postele.

„Copak?“ otočila se na mne s obličejem o stupínek vlídnějším, asi na ni přece jenom dělalo dojem jméno bývalého automobilového závodníka, který sice toho ve srovnání s mnoha jinými pacienty v životě moc nedokázal, ale měl to štěstí, že byl několikrát v novinách a byly s ním dokonce sepsány dvě reportáže do zábavních časopisů.

„Já jsem se také pomočil.“

Výraz jejího obličeje se měnil úměrně tomu, jakou rychlostí její mozek stačil tuto zprávu vstřebat. V tu chvíli to ještě nebyla pravda, ale bylo mi jasné, že Klecandová každou chvíli ze mne strhne deku a odkrytého mě pak ponechá veřejnému pranýřování. Dívali jsme se na sebe. Ona nevěřícně, já lhostejně – a přitom jsem pod sebe čural. Ano, byl to zavrženíhodný čin, ale bylo mi našeho študenta tak líto, že jsem se nemohl na jeho utrpení dívat. To, že jsem se schválně pomočil, byla jediná věc, kterou jsem teď pro něho mohl udělat.

Sestra Klecandová chápala pomalu, ale zato důkladně. A ve chvíli, kdy nabyla přesvědčení, jak se věci ve skutečnosti asi mají, zvedla stavidla své výřečnosti naplno. Díval jsem se na ni a neslyšel ani slovo. Této schopnosti jsem dosáhl opakovaným tréninkem a v mém životě invalidy se mi získaná schopnost už mnohokrát hodila. Nedosáhl jsem sice takové bravurnosti jako hrdina knihy Jacka Londona „Tulák po hvězdách“, ale ke spokojenosti to stačilo. Sestra Klecandová stále ještě nebyla u konce, když se tiše otevřely dveře a v nich se objevil doktor Weber. Byl to příjemný pětatřicátník s tmavými vlasy a prošedivělým bíbrem. Teď stál a díval se. My leželi a dívali se také. Sólo měla Klecandová. Ale už jenom chvíli.

„Tak to by snad stačilo!“

Klecandová ještě vychrlila několik slov, než jí došlo, že s ní někdo hovoří. Pomalu se otočila a…

„Pane doktore! To je hrozné, tady na tom pokoji…“

„Ano, ano, všiml jsem si, hlavně vaší přednášky. Vlastně jenom části, ale stačila mi. To má být nový způsob terapie?“

„Oni, prosím, močí…“

„Samozřejmě, sestro, to já dělám také a vy také. To jsou běžné biologické pochody. Tak co má být?“

„Ale oni to dělají do postele! A schválně!“

„Ano? To je zajímavé.“ Doktor Weber nepatřil k lidem, kteří se hurónsky smějí a jejichž humor je hlasitý, ale při jeho jemném špičkování se lidé většinou cítili dobře a uvolněně.

„Teď, prosím, nejdřív opatřete pacienty, paní Macková vám pomůže.“

„Ale pane doktore…“

„Sestro, budete se držet pořadí, jak jsem řekl. Nejdřív převléct postele a pány a pak si stěžovat. Ještě nějaký dotaz? Ne? Výborně, děkuji za spolupráci. Na shledanou.“ Pan doktor zaklapl dveře a sestra Klecandová hubu. Starý Kalous se tiše pochechtával do deky, profesor Málek si v rozčilení čistil brejličky a mně bylo tak nějak volněji u srdce.

Cítil jsem zadostiučinění, ale jenom chvíli, protože na každém vítězství bývá často i trocha pelyňku. Doktor Weber ve se chvíli, kdy už bral za kliku, otočil, podíval se na mě a pronesl k sestře Klecandové: „Panu Macharovi dejte pod prostěradlo igelit.“

„Ale ten on tam už má!“ odpověděla ona uraženě.

„V tom případě nevím, kde je problém,“ odpověděl doktor nevzrušeně, načež nás definitivně opustil.

Ano, i tak chutná vítězství. Jedním z průvodních jevů pacientů s takovým postižením je, že občas neudrží to, co s úsměvem vypouští jenom batolata.

2

„Tak sem dej to klepeto, sundáme ti z něho ten krunýř a uvidíme, jak to vypadá.“ Pan primář měl očividně dobrou náladu. To už jsem za dobu strávenou v jeho péči bezpečně poznal. „Mluvil jsem o tobě, mladíku, s doktorem Pixou, měl z tebe docela radost.“

„Ze mě? A mohu se zeptat, čím jsem ji našemu panu psychiatrovi způsobil? Vždyť jsem se s ním v poslední době ani neviděl.“

„To víš, tady se drby šíří rychlostí světla.“

„Jaké drby?“

„No přece tvoje mokré dobrodružství. Nechal si pěkně referovat od Webera, jak věc vypadá, a můžu ti říct, že té tvojí verzi vůbec nevěří.“

„Jaké verzi?“

„Ježíši Kriste!“ vykřikl Holý k sestře Bártíkové, pachtící se rozstřihováním sádry na mojí ruce. „Jak může člověk s tak dlouhým vedením dělat závodníka, to teda nevím.“

„Ale já už ho přeci nedělám.“

„Neděláte, neděláte,“ přešel Holý k vykání, někdy se mu to při bouřlivější debatě stávalo. „Neděláte, ale jste dost praštěnej na to, abyste to zase zkusil.“

„To mě ještě nenapadlo, ale můžu o tom uvažovat, když jste mě na tu myšlenku přivedl, pane primáři.“ Jeho pohled byl jak elektrická sprcha. „Beru zpět, samozřejmě, kecám, vždyť jsem rád, že udržím stolici. Pardon, sestři.“ Sestra Bártíková se jen usmála, ledacos už zažila a takový klacek jako já ji nemohl vyvést z míry.

„Právě o tu stolici jde, milej zlatej. To říkal Pixa taky, že nepatříte k těm, kteří se počurají jenom proto, že si před nimi nějaká sestra otevře pusu. Takže jak to vypadá, ta vaše verze, že jste se počural z nervového stresu, který způsobila sestra Klecandová svým chováním, moc neobstojí. Vlastně bych vám měl vyslovit důtku, že jste záměrně přidělal našemu personálu práci.“

„No dobře, já samozřejmě mohu vzniklou škodu zaplatit, ale Klecandové se omlouvat nebudu.“

„To po vás taky nikdo nechce. Sestra Klecandová si po dohodě s námi dala žádost o přeřazení na jiné oddělení, takže doufám, že k podobným incidentům už nedojde. A pokud ano, bude to pouze bez vašeho vědomí a nikoliv jako protest proti komukoliv.“

„Já…“

„Nechte toho. No a teď se podíváme na tu ručičku. Vypadá sice jako utopenec po čtrnácti dnech ve vodě, ale není to tak špatné, za pár dní už budete zase moct vesele roztáčet kola vašeho vozíku.“

„Děkuju pěkně, to je útěcha.“

„A co bys chtěl? Po tom všem. Že od zítřka začneš trénovat přespolní běh? Všechno sis zavinil sám. Z posledních vyšetření a testů před nám dobře známou politováníhodnou událostí byla určitá naděje, že bys zase mohl chodit.“

„Myslel jsem, že mě taháte za nohu.“

„No vidíš, a ty to takhle zvořeš. Zatím jsme měli naději, že by to bylo aspoň o berličkách. Nic víc. Ale člověk nikdy neví.“

„Třeba se to tak mělo stát,“ pokusil jsem se zmírnit slova, která na mě dopadala jako rány perlíkem.

„Jsi pitomec,“ pronesl vědecky. I tak mi to označení bylo příjemnější, než kdyby se mě pokoušel rozebírat nějak psychologicky.

Věžní hodiny odbíjejí jednu po půlnoci. Bílý strop probleskuje polotmou, dokonce vidím prasklinu táhnoucí se od lustru do rohu pokoje. Je to únavné, už pátou noc zkouším spát bez prášků – beznadějně. Většinou usnu po obědě, tak na dvě hodiny – a to je všechno. Teď je noc… krásná, teplá, vonící a průzračná. Taková, co láká k nočnímu koupání ve dvou v prohřátém rybníku po parném dni. Ten pocit, když se nahé tělo ponoří do jiskrné vody! Teplý, létem vonící vzduch vyvolává vzpomínky na minulý život – prudce, naléhavě a bolestně. Krucifix! Jsou lidé, kteří to snášejí líp, alespoň navenek. Ale já jsem se ještě nenaučil prohrávat.

Tak pan psychiatr má ze mě radost. Rád bych věděl, z čeho. Z toho divadýlka, co tady hraju? Ve skutečnosti bych brečel jako malej kluk. Mohl bych zavolat na sestru a vzít si prášek, ale neudělám to.

V pokoji spí jen děda Kalous, slyším jeho oddychování. Dneska se poprvé postavil na protézy a udělal na nich za pomoci berlí a dvou rehabilitačních sester pár kroků. Bylo to hrozné, děda musel hodně vytrpět, zatínal holé dásně, zubní protézu si předtím na radu sestry vyndal. Nevěděl jsem proč, ale teď už je mi to jasné. Umělý chrup by něco takového asi nevydržel. Dědovi stékaly po tvářích slzy jako hrachy. A to všechno pro pět kroků. Zato teď spokojeně spí – jediný z cimry. Takové věci už bezpečně poznám, jsem tady mazák. Kdyby aspoň pan Málek byl v pořádku, mohl bych si na noc půjčovat jeho magnetofon, ale on ho teď potřebuje asi víc než já. Vidím obrysy jeho hlavy s nasazenými sluchátky. Jistě nespí. Ve skříňce má plnou tašku kazet, samou vážnou hudbu.

Když se poprvé pan Málek přišoural k mé posteli a nasadil mi sluchátka na uši, snažil jsem se bránit. Byl jsem přeci zvyklý na něco úplně jiného. Ale pak jsem se zaposlouchal, ta hudba se do mě začala prokousávat, nevím, jestli to bylo efektem přímého poslechu ze sluchátek nebo nějakým pečlivým výběrem skladeb zrovna mně na tělo, ale bylo to krásné. Druhý den jsem si o sluchátka řekl sám. Jediné, co jsem nebyl schopen poslouchat, byla varhanní hudba. Vyvolávala ve mně pocity těžké melancholie a beznaděje.

V půl druhé v noci usnul študent. Teď se neklidně přehazuje v posteli, asi ho tlačí noční můra. Nemá to kluk taky lehké, měl smůlu. Slavili na maturitním večírku, a když se v půl třetí ráno vytratila nálada, rozhodli se s kamarádem a se svými děvčaty, že přivítají východ slunce na Slapech. Kamarád došel pro tátovo auto a už se jelo. Oni vpředu a děvčata na zadních sedadlech. Ta brzy usnula, ovšem probuzení stálo za to. Auto na stromě, řidič mrtvý a študent nevypadal o mnoho lépe. Když byl převezen do nemocnice, zdálo se, že bude brzy následovat svého kamaráda. V nejlepším případě že přijde o nohu. Nakonec mu zachránili i tu a teď je tady. Hází sebou čím dál tím víc – škaredé sny jsou svinstvo. Po takové noci se člověk probouzí s pocitem, že místo spánku vykládal vagony. Snad se študentovi zdá o tom děvčeti, které jelo s nimi, když se nabourali. Začali spolu chodit krátce před maturitou, vlastně mezi nimi ještě k ničemu nedošlo – asi. A z toho mála, co Kalous ze študenta vytáhl, usuzuji, že to bylo zřejmě jeho první děvče. Přál bych mu, aby vydržela.

Študent jako jediný z nás mívá návštěvy. Ustaraná maminka, bodrý otec. S tím je největší legrace. Když tu byli naposled, vřítil se do pokoje, každému potřásl rukou, pak si sedl na židli, utřel si pot ze zátylku a řekl: „Hoši, hoši, na polích je tolika práce, a vy se tady válíte.“ Pak se zarazil, ale to už jsme se všichni smáli, i profesor Málek.

Někdy přijde i ta jeho čiperná dívenka, trochu vyjukaná a trochu zvědavá.

Tak spi, študente, snad ti neuteče, rozhodně bych ti to nepřál.

Čtvrt na tři. Profesor Málek už také spí, sluchátka sice na uších, ale muzika je asi u konce. Kdybych mohl vstát, hned bych mu šel vypnout ten jeho aparát. Hlavu nám jako škopek. Jen nemyslet na sebe a hlavně na to, co bylo. Na závody, na mou bývalou ženu.

Zářivé ráno, jeden z divů světa. Všichni už jsou vzhůru, zvolna se probouzím i já. Tak jsem přeci jenom spal. „Dobrý poledne, vašnosti, jak jsme se vyhajali?“ útočí na mě Kalous ze své postele.

Slyším šplouchání, to sestra Hanka má dědu v parádě s ranní očistou. Po něm přijdu na řadu já, pak študent. Málek to zatím ještě zastane sám. Všechno má svůj řád, jen Hanka je tu nová, přišla rovnou ze školy a vystřídala naši neodolatelnou Brigitu. Je to ještě dítě a nemít toho tolik za sebou, asi bych se styděl, až na mě přijde řada s umýváním. Nejvíc to vždycky odnese študent, který neví, kam s očima. To je chvíle pro dědu, který tohle umývání provází peprným komentářem. A dostane zabrat i Hanka.

„Tak vám děkuju, sestři, připadám si čistej jako před bránou nebeskou.“

„To nic, pane Kalousi, když budete něco potřebovat, tak mi vždycky řekněte. S vámi je stejně legrace.“

„No to víte, Haničko, teď už je se mnou jen ta legrace, ale bývaly doby, kdy si na mně děvčata chválila i jiné věci.“

To už je sestra u mne. Tvářím se přitrouble. „Dobrý den, pane Machare,“ usmívá se a klopí oči ke svému nádobíčku.

„Dobrý den, sestři.“

„Dneska půjdete na rehabilitaci, pane Machare, tak vám to začne. Budete to mít i s bazénem.“

„Tak to byste mě, sestři, nemusela snad ani mýt.“

„Co si myslíš!“ krákorá ze své postele Kalous. „Že je sestra Finková zvědavá na tvoje špinavý nohy, ty mezuláne? Jen se nech pěkně umejt, já jdu dneska taky do bazénu.“

Musím se v duchu smát a procedura s mytím mi už nepřipadá tak choulostivá. Den začíná docela dobře. Jsem plný očekávání rehabilitace, i když vím, že to nebude žádná legrace a rehabilitační sestru Finkovou také neznám. Snad bude lidská. Uvidíme.

Při vizitě se zkusím zeptat, jestli bych si mohl odpoledne vyjet do parku. Ta představa mi připadá tak krásná, že se nemohu ani dočkat. Snídaně proběhla v pohodě, zato při vizitě mne Holý zklamal.

„S tím vyjetím to, hochu, nepůjde, zatím musíš ruku rozcvičovat a ne s ní pohánět vozík. A pak si myslím, že toho budeš mít dost, až se dostaneš z rukou sestry Finkové. Jedině že bys někoho přemluvil, aby tě vyvezl. A vzhledem k tomu, že tady z pokoje nikdo nemůže,“ výhružně se podíval na profesora Málka, který se užuž chtěl přihlásit o slovo, „a z personálu tu mám kvůli dovoleným pět a půl člověka, tak bych ti radil, abys to radši odložil.“

Moje nálada citelně poklesla. Po období apatie, které pomalu odeznívalo, se dostavilo období, v němž i menší události, jako zrovna tahle, měly silný vliv na moji psychiku. No nic, hlavně že ještě dýcháme, jak někdy docela vážně říká profesor.

Sestra Finková byla fajn, jak jsem později poznal, samostatná, prostě člověk, o kterého se můžete opřít. Ten její to ale asi nepotřeboval, rozvedl se s ní, když jí bylo třicet, a sbalil nějakou mladou kočku. Snad mu to jednou vrátí. Miladě Finkové zůstal na krku malý chlapec, ale zdálo se, že jsou spolu ve dvou šťastní. Pokud se to tak dá brát. Ale to jsem se všechno dozvěděl až později, teď jsem měl jiné myšlenky.

Sestra Finková se mnou cvičila, jako by nemínila nikdy přestat. Kroutila mi levou rukou, až jsem si myslel, že mi ji odtrhne od trupu. Konečně bylo po všem. Lekl jsem se, když mě ta kočka ještě pozvala na čaj. Usmála se koutky úst a teprve když mi slíbila, že jsme už doopravdy pro dnešek skončili, s radostí jsem to pozvání přijal.

Z hnědé tekutiny v šálcích stoupá pára a mně se tu ve skleněné kukani uprostřed tělocvičny dobře sedí.

„Takže to byl začátek,“ vybafne na mě mezi dvěma šluky z cigarety. Kupodivu já zatím touhu po cigaretě nepociťuji, ač jsem byl dříve dost silný kuřák. Těch cigaret, zvláště před závody, kdy jsem s Honzou Dufkem po nocích připravoval auto, a pak při závodech…

Teď si na cigaretu ani nevzpomenu, zrovna tak jako na spoustu jiných věcí. Jako bych se stranil všeho, co mi připomíná minulost.

„V první řadě budete potřebovat tu ruku. S nohama není žádný spěch, to půjde pomalu. Ale ruce potřebujete obě zdravé, abyste se mohl pořádně opřít do berlí.“ Finková bere další cigaretu a mocně tahá. Koukám fascinován, jak vypouští kouř nosem i ústy najednou. „Pozor na spodní čelist,“ radí mi, „až pojedete po chodbě, tak nezapomeňte zaklapnout, je tam dost průvan.“

„Promiňte,“ zmůžu se na odpověď.

„To nic. Já vím, kouření je zlozvyk, ale je snad jediný, který mi zbyl, tak se ho držím. Dáte si ještě čaj?“

„Děkuji, ale nechtěl bych zdržovat.“

„Ale ne, mám chvilku volna, vypadla mi z programu paní Vlčková, dostala chudinka zápal plic a já bych ji tu asi dorazila.“

„Tak si tedy ještě jeden dám. A taky abych to potom stihnul ještě na bažanta.“ Říkám zčásti v pokusu o vtip, zčásti ve snaze zvyknout si na něco, o čem se v normální společnosti nemluví. Ale jinak jsem samozřejmě vděčný za každou minutu, která vybočuje z denního řádu.

„Teď si s tím nelamte hlavu,“ odpoví s úsměvem, „ve většině případů se to časem poddá. A kdyby bylo nejhůř, jednoho bažanta tady mám.“

„Fakt?“

„Divil byste se, jaké dělá rehabilitace s lidmi divy.“

„No, já se už radši nedivím ničemu.“

Z šálku se kouří, hovor pomalu plyne a je mi docela dobře.

Z příjemného tlachání mě vytrhne až příchod Adolfa Pivody, který mě odváží zpět na pokoj. Myslím na sestru Finkovou a říkám si, že jsem poznal dalšího dobrého člověka. A že těch dobrých je snad asi přece jenom o něco víc než těch druhých.

3

Od rána pršelo. Moje nálada, bohužel měnící se taky podle počasí, byla podobně uplakaná. Listy kaštanů ztěžkly vodou, parkem se blížil podzim. Smutná doba. Dřív jsem ji měl docela rád, vydržel jsem hodiny chodit mokrým lesem, krajinou, nad níž se válela mlha. Ale tenhle podzim se mi nelíbil. Byl takový tichý, vyčkávavý, takový, při němž se nenápadně odchází ze světa.

Tak tiše zemřela paní Vlčková – na zápal plic. A včera ráno, když se študent přišoural k oknu, uviděl na mokrém asfaltovém chodníku ležet pacientku Veroniku obličejem dolů, krásné černé vlasy, sahající do půl zad, měla prý rozhozené jako svatozář. Příští týden by jí bylo dvacet.

Magnetofon pana Málka nás krmil ušlechtilými tóny Měsíční sonáty, ale já jsem na to dneska neměl. Myslel jsem, že mi praskne hlava. Snad bych si dal nějakou dechovku, ale to radši taky ne, je to veselá muzika, a to já nechci. Co vlastně ještě chci? Ježíšmarjá, už je to tu zase. Pozor! Vzpamatuj se! Měl bych si říct o nějaké prášky. Ne! Musím sám! Už jsem něco takového hodně dlouho nepotřeboval. Měsíční sonáta končí. Je ticho.

Po chvilce hlas pana Málka: „Mohu ještě něco pustit?“

Sám nevěřím, když moje ústa odpovídají: „Buďte tak hodný, pane Málek.“

Teď je to Dvořákova Novosvětská. Poznávám bezpečně, pozvolna se ze mne stává znalec. Ze mne! Asi jsem trochu spal. Když otvírám oči, vidím u své postele stát primáře Holého. Je takový nějaký divný a já se najednou nemohu zbavit pocitu, že to souvisí se mnou. Zmateně dedukuji, v jaké souvislosti.

Chvíli se mnou probírá různé banality kolem mého zdravotního stavu, ale já se nemohu zbavit pocitu, že to není to hlavní, proč za mnou přišel. Náhle se má k odchodu, a když je na tři kroky od mé postele, vidím, že z kapsy jeho pláště kouká roh obálky.

„Pane primáři!“ slyším jakýsi dutý hlas, který snad vychází odněkud z pekla. „Ten dopis je pro mne?“

Holý se otáčí a neví, kam s očima.

„Sekretářka to omylem otevřela, takže znám obsah. Je to pro tebe. Na, teď už jsi z nejhoršího venku, takže se kvůli něčemu podobnému nepoděláme.“ Jeho řeč vypadá jako blábol, ale ne pro mě, dávno jsem takový dopis čekal. Obálka leží na pokrývce, v pokoji jsme opět jenom čtyři. Nikdo nic neříká. Díky za to. Kdybych mohl chodit, utekl bych někam do kouta, hodně daleko, protože takovéhle dopisy se čtou v koutě.

Úřední hlavička: Okresní soud… Dostavte se, atd. atd. Vše je jasné, až na to, kdo mě k soudu dopraví a na čí náklady. Že ČSAD provozuje stěhování, různé firmy rozvážku zboží až do bytu, to vím, ale neznám nikoho, kdo by se zabýval rozvozem invalidů po soudech. Jak je to všechno trapné. Že se se mnou Monika rozvede, jsem samozřejmě čekal celou tu dobu od havárie. Pouze s tím rozdílem, že nejdřív mi to vadilo hodně, ale teď už mi vadí jenom ty trapné formality, kterým se asi nevyhnu.

Do pokoje se pomalu snáší šero, nikdo zatím nerozsvítil, z nás čtyř to mohou udělat jenom dva, študent, který dělá velké pokroky, už se sám udrží na berlích, a profesor Málek, který sice také ještě chodí, ale tomu to jde naopak čím dál hůř.

„Jsme tu jak sůvy, které se bojí světla,“ slyším dědu vedle sebe. „Co máš v tom dopise, Petře?“

„Nic, co se nedalo čekat. Předvolání k rozvodovému řízení.“

„A ty samozřejmě děláš, jako že ti to nevadí, viď?“

„Asi vás, dědo, zklamu, ale mně už to opravdu nevadí. Co jsem měl čekat? Že si mě vezme domů a bude se se mnou chlubit po známých a bude mě vozit na vozíku na večírky, bez kterých si snad ani nedovede život představit? Ona není ženská do nepohody, to jsem vlastně věděl od začátku.“

„Tak proč sis ji bral?“

„Tenkrát bylo všechno jiné, tenkrát jsem nejezdil na vozíku, ale létal na voze s šestipalcovými koly, byl jsem zdravý a vyhrával jsem. Dělalo mi dobře, když se za ní ostatní otáčeli, a vůbec mě nenapadlo, že můžu jednou takhle skončit. Zapadala tenkrát dobře do mého života, jezdila se mnou na závody, všude se kolem mě motala, byla se mnou ráda. Tenkrát jsem si dokonce myslel, že je to láska. Až teprve později mi došlo, že to bylo pro něco jiného. Ne kvůli mně, ale pro to, co jsem byl.“

„To jsi byl teda pěknej vůl.“

„Ale pane Kalous, to přece nemůžete, takhle…“ špitl profesor ze svého koutku.

„Můžu, nemůžu, přeci musím stavět na nějakým pevným gruntě. Taky si nevezmu do lesa koně, kterej mi bude na návsi jenom tančit, každej na něj bude civět, a kterej mi potom ve stráni neudrží kládu a ta mi přerazí hnáty.“

Bylo ticho. Kalous po mně střílel očima, chvíli jsem myslel, že na mě hodí vázu, ale pak se najednou začal chechtat.

„Podívejte se na toho klacka nevychovanýho. Tváří se úplně vážně, to jo. Ale že vím, co si myslíš? Nic mi neříkej.“

„Pane Machare,“ hlásí se študent o slovo.

„Neříkej mi pane Machare, kruci, já jsem Petr.“

„No, já jsem se chtěl jenom zeptat, víte…“

„Co?“

„No jestli… víte…“

Koukal jsem na študenta přes uličku, visel mi na rtech.

„Neboj se, ta tvoje je jiná, a ty taky. Hlavně si to nezkaz. Žádný řečičky, že jí dáváš volnost a tak, zklamal bys ji. Ta je z jiného těsta než ta moje.“

„To si opravdu myslíte?“

„Jo, to si myslím, A víš co? Já mám rád koňak.“

Teď na mě koukali všichni.

„Co kdybychom se spolu vsadili o takovou jednu lahvinku dobrého Martellu?“

„Hele, chlapče,“ vpadl mi do řeči děda, „jestli meleš z posledního, tak to řekni včas, abych si na ten slavnostní okamžik stačil nasadit falešný zuby. Nemáš horečku?“

„A proč se chcete se mnou vsadit?“

„Že do roka a do dne bude svatba. Tak co, bereš?“

„Beru. A děkuji.“

Z rehabilitace jsem měl nejraději plavání, už jsem přeplaval bazén bez kruhu. Naplňovalo mě bezmeznou radostí, že se mohu ve vodě sám hýbat, a byla to vždycky úleva po úmorném cvičení. Podle sestry Finkové dělám pokroky. Byl bych rád, kdyby měla pravdu, ale stačilo, abych se podíval na své spodní končetiny. Viděl jsem nohy hadrového panáka.

„Dneska vás nepozvu na čaj, pane Machare.“

„A čímpak jsem se provinil, sestři?“ Milada Finková se zvonivě zasmála a začala mě nakládat na vozík. Nikdy bych nevěřil, jakou může mít žena sílu.

„Volal doktor Weber, že k němu máte zaskočit.“

„Jen si zavážu tretry a už běžím.“

„No tak mě hned nechytejte za slovo. Vy jste hrozný, Petře, opravdu.“

Koniec ukážky

Table of Contents

Tiráž

Prolog

1

2

3