Publikace byla vydána s podporou Československé obce legionářské

Copyright © Dalibor Vácha, 2015

Cover © Karel Kárász, 2015

Czech Edition © Nakladatelství Epocha, 2015

ISBN (ePub) 978-80-7425-377-5

ISBN (mobi) 978-80-7425-379-9

ISBN (pdf) 978-80-7425-378-2

Úvodem

„Jsme ostrov v bouři,“ řekl k vojákům ztlumeně. „Kolem nás je rozbouřené, zdivočelé moře. Pohleďte na Rusko… jedeme z Petrohradu, viděli jsme tam pokus o rozvrat, viděli jsme frontu, bratříčkování s Němci, neochotu bojovat za svobodu vlasti… a ví Bůh, co všecko jsme ještě viděli a co všecko ještě uvidíme… musíme se bránit… k tomu je potřebí, abychom se všichni sjednotili, byli svými; věřili si, nerozptylovali svých sil. Jsme ostrov v bouři…“

Rudolf Medek, Ostrov v bouři, s. 152

Proč vůbec ještě psát o československých legiích v Rusku? Není toto téma dostatečně prozkoumané? Není to dnes už jen nošením dříví do lesa? Není. Při pohledu do soupisu literatury o legiích by se mohlo zdát, že co nevyčerpala bohatá meziválečná historiografie (za všechny například monumentální kronika Za svobodu), doplnily nové publikace vydané po roce 1989. Předkládaná kniha však nemá v úmyslu revidovat fakta, uvedená v desítkách či stovkách již vydaných knih, nebo přinášet nové „převratné“ skutečnosti – například ke stále diskutované otázce ruského státního zlatého pokladu v rukou československých legionářů.

Nejedná se o knihu oslavnou či naopak démonizující. Pokouší se především zaměřit na málo připomínanou skutečnost, že československé dobrovolnické vojsko v Rusku bylo složeno z obyčejných mužů. Tento fakt se totiž pozvolna, ale zřetelně ztrácí pod nánosem času i utvářením leckdy zjednodušeného obrazu legií, jak jej občas předkládají i novější publikace či texty. Záměrem této knihy je ukázat čtenáři také jinou stránku legionářského příběhu i celého válečného konfliktu v letech 1914–1918, než může vnímat optikou převážné většiny dosud vydaných prací. Samotný boj totiž v každé válce tvoří možná (možná!) tu nejdramatičtější kapitolu, nikoliv však jedinou a rozhodně ne tu úplně nejzajímavější. V předkládané knize ale nestojí boj a válčení v úplném centru pozornosti, i když prostoru je mu věnováno rovněž vcelku dost. Zabývá se prioritně různými stránkami každodennosti českých a slovenských dobrovolců (jak si tehdy sami říkali) na Rusi v letech první světové války. Přínosem může být i rozsáhlá část věnovaná životu budoucích dobrovolců v ruských zajateckých lágrech. Tato problematika dosud nebyla uceleně zpracována, ač má v dějinách československých legií nezastupitelné místo.

Komu je kniha určena? Jak čtenáři již poučenému, tak i tomu, který o této části našich dějin vlastně nic neví. První skupině čtenářů autor nabízí snad neotřelý pohled na známou problematiku a měl by jí pomoci vytvořit plastičtější obraz v protikladu k poměrně plochému výkladu čistě faktografických studií a publikací. Pro druhou skupinu se kniha může stát bránou k další četbě o mužích, kterým se v meziválečném období dostalo označení legionáři. A může jí poodhalit kapitolu společných českých a slovenských dějin, jež se stále označuje jako „slavná“; snad právě proto se ale její aktéři často proměňují v neživoucí, strnulé ikony bez tváří a plnokrevných životů.

Kniha zahrnuje období od léta 1914 do předjaří 1918. Výběr bodu, v němž jsem prozatím ukončil své vyprávění, je podložen tím, že celková situace, a tím i každodennost dobrovolců se počátkem března 1918 – v zemi postupně zachvacované občanskou válkou – dramaticky měnila. Tehdy byl již dokončen výcvik legií na Ukrajině a jejich jednotky se urychleně přesunovaly směrem na východ, s akutní hrozbou německých a rakousko-uherských vojsk v zádech. Ukrajinci totiž v krizi, způsobené neúspěšným vývojem svého boje za samostatnost, povolali na pomoc Ústřední mocnosti, jejichž armády se pak vydaly na pochod do nitra země. Také proto na jaře 1918 dobrovolci urychleně nasedali do železničních transportů – ešelonů – a vydávali se na strastiplnou cestu. Ta je dle původních plánů vedení zahraničního odboje měla zavést do zákopů západní fronty, nicméně k tomu už nemělo nikdy dojít. O následujícím období zahrnujícím roky 1918–1920 a o každodennosti Čechoslováků v ruské občanské válce za jejich slavné i neslavné anabáze bude pojednávat druhá kniha, která je nyní ve fázi dokončování.

Co si pod pojmem každodennosti představit? Z hlediska historiografie je to široké pole, na němž lze zkoumat vlastně cokoliv. V této knize patří k hlavním tématům například stravování – jak důležitá otázka pro každého vojáka!, stejně jako ubytování, oblékání, ale také motivace ke vstupu do dobrovolnické formace. Pro mnohé muže to byl skutečně krok do neznáma; zajetí Rakušany by pro ně znamenalo smrt na šibenici, přesto si uniformu československého dobrovolníka oblékli. Obvykle se uvádí, že důvodem ke vstupu do legií bylo vlastenectví. Čtenář se záhy přesvědčí, že autor s takovým tvrzením zcela nepolemizuje, ale že ukazuje celou škálu dalších, neméně důležitých důvodů. V souvislosti s popisem frontové každodennosti nemůže zůstat stranou ani to, jak muži vnímali smrt, zranění a nemoc, což byly fenomény, provázející je na každém kroku. Stejně tak způsoby trávení volného času představují klíčovou sondu do myšlení a vnímání dobrovolců – a třeba kabaretní představení i koncerty ukazují trochu více, než by se na první pohled mohlo zdát. Otázky kladené v knize se tedy rozhodně vzdalují těm typu: „Kolik mužů padlo a jaké zbraně byly používány v bitvě u Zborova?“ a blíží se takovým jako: „Co vlastně jedli a jak si jídlo obstarávali?“.

Zvláštností knihy by se mohly zdát některé prameny, které byly využity při bádání. Není zcela obvyklé, aby se v české historiografii využívala též beletrie, divadelní hry nebo dokonce poezie. Přesto je to zcela běžný pramen pro většinu například anglosaských historiků. A právě pro zkoumání každodennosti legionářů má literatura velký význam. Prvorepubliková legionářská literatura (psaná legionáři o legionářích) zahrnuje stovky položek. Pravda, jsou různé umělecké hodnoty, jedno však mají společné – kvalitu jako historický pramen. Takové knihy pomáhají historikovi nejen při zkoumání každodennosti, ale hlavně při výzkumu toho, jak sami legionáři chtěli, aby poválečná veřejnost vnímala jejich činy. Nezřídka pro ně mohlo podobné spisování znamenat jistou formu terapie. Traumatické zážitky z války se zde přetavily v texty s většími či menšími uměleckými ambicemi. K legionářským autorům patřili nejen Josef Kopta, František Langer nebo Rudolf Medek a Zdeněk Němeček, ale celá řada dalších, dnes zapomenutých: Rudolf Vlasák, Václav Valenta Alfa, Karel Fibich, Metoděj Pleský a mnozí další.

Téměř pro všechny československé dobrovolce (a pro miliony vojáků první světové války) znamenaly jejich válečné zážitky zásadní trauma, které si s sebou nesli do konce svých životů. Není jednoduché kvantifikovat vliv konkrétních traumat na jejich psychiku i prožívání, protože nám k tomu jednoduše chybí prameny. Přesto zejména v kapitole o boji a umírání lze snadno odhadnout hloubku negativního vlivu, který válka na psychiku československých dobrovolců měla. Jejich skutečné válečné trauma překryla za první republiky na jedné straně oslavná legenda, ale na druhé straně bylo tehdy připomínáno články o údajně vyšší míře sebevražednosti a alkoholismu mezi legionáři. Existující dílčí i komplexnější moderní výzkumy potvrzují jistý rozsah sebevražednosti a sebezničujícího alkoholismu mezi legionáři-veterány, přesto však vyvracejí zažitý fakt, že by míra těchto jevů byla vyšší než u ostatních, přibližně srovnatelných vrstev obyvatelstva. Hloubku negativního válečného prožitku však lze dobře odhadnout z existujících osobních pramenů (včetně legionářské autobiografické literatury); sebevraždy a alkoholismus jsou vždy pouze jedním z průvodních jevů. Kniha je zařazena do edice Traumata války ne zcela nahodile; toto rozhodnutí má podklad právě v řadě traumatizujících zážitků, jimiž byli českoslovenští legionáři v Rusku vystaveni nejen v letech 1914 až 1918, ale i ve dvou letech následujících.

A možná by stálo za to osvětlit ještě dvě věci. Cestu k názvu knihy a vůbec autorovu cestu k této knize.

Bratrstvo. Mnohé čtenáře možná napadne souvislost s Jiráskovou husitskou trilogií, přesto se však zde jedná o podobnost čistě náhodnou. I když… Jak známo, dobrovolci se mezi sebou oslovovali bratři, proto podobný název je logickým vyústěním bádání, které se mimo jiné právě vztahy mezi jednotlivci v československém vojsku zabývalo. Oslovení vycházelo více ze sokolské tradice, zde však není možné vyloučit jakousi inspiraci husitstvím (což je u legionářů dosti aktuální otázka). Opominout nelze ani autorův možný odkaz na Band of Brothers (česky Bratrstvo neohrožených), historii jedné výsadkové roty americké armády za druhé světové války z pera S. C. Ambrose. Tento historik totiž pracoval s pojmy jako je koheze jednotky nebo esprit-de-corps, což jsou termíny, důležité i pro předkládanou práci. Název Bratrstvo tak asi nejlépe vystihuje obraz, jenž si legionáři vytvářeli sami o sobě. Obraz, skrze který chtěli, aby je viděli i jejich současníci a budoucí generace. Bratrstvo snad vystihuje i obraz, který se zrodil v této knize.

A jak jsem se jako autor této knihy a dnes již několika desítek odborných časopiseckých studií k tématu československých legií dostal? Zřejmě na úplně prvním místě stojí letmé (ještě téměř opominuté) setkání s originálem deníku legionáře Jana Faláře na praxi v prachatickém okresním archivu. V návaznosti na to bylo pořízení jednoho ze svazků (jinak pětidílné) Medkovy Legionářské epopeje (proto citát v záhlaví úvodu) a Fibichovy pentalogie Povstalci (bohužel tehdy bez čtvrtého svazku). Vše doplnilo zhlédnutí filmového zpracování Langerovy Jízdní hlídky… Téma, které ve školním dějepise pro mne vlastně nebylo, i když jsem valnou část školní docházky absolvoval až po roce 1989. Na základní škole se snad ani neprobíralo a na gymnáziu pravděpodobně dopadlo stejným způsobem. Ani obvyklá motivace osudem nějakého rodinného příslušníka se v mém případě nedá vysledovat. O tom, že by se v širší rodině mohli „vyskytovat“ legionáři, jsem se dozvěděl až nedávno, náhodou a bezpochyby v souvislosti s mou vědeckou činností. Mojí původní motivací bylo popisovat válečná dobrodružství na Sibiři (snad v návaznosti na oblibu dobrodružné četby v dětství a mládí) a pokusit se uchopit vojenské dějiny bojů okolo magistrály.

Tak vypadal zárodek mého uvažování o diplomové práci. Vše se však postupně změnilo až do podoby zkoumání každodennosti; ta se mně najednou zdála mnohem zajímavější. Od chvíle, kdy jsem v Prachaticích držel v rukou nevelký deníček zcela nedůležitého vojáka, uplynulo hodně času. Odhaloval jsem fascinující skutečnosti o vojácích, kteří „mezi bitvami“ hráli divadlo nebo kopanou. O mužích, kteří dokázali postavit symfonický orchestr, jemuž tleskalo československé i ruské obecenstvo na Sibiři a Dálném východě. S překvapením jsem třeba zjistil, že první československé mezistátní zápasy v kopané byly sehrány již v roce 1917 mezi legionáři a vojáky belgické jednotky obrněných aut, a tato tradice pokračovala přes fotbalové souboje s Angličany ve Vladivostoku až po soupeření na trávníku s čínskými mužstvy v Hong-Kongu. Také obraz hladových vojáků, kteří si v přifrontovém území vaří typická česká jídla, není o nic méně fascinující; stejně jako to, jak se vyrovnávali s cizím prostředím či navazovali známosti s místními ruskými nebo ukrajinskými ženami. Právě z této fascinace, ovšem podpořené důkladným studiem pramenů i inspirativních historiografických prací (zejména těch anglosaských, které se zabývají i jinými válečnými konflikty) vznikla tato kniha.

Na tomto místě bych chtěl poděkovat zejména Robertu Sakovi, který se bohužel vydání této knihy nedožil, a Bohumilu Jirouškovi a v neposlední řadě manželce Kláře.

Kapitola první

Česká družina

Počátek světové války zastihl hrdiny příběhu ruských legií rozeseté po mnoha místech Evropy a vlastně i celého světa. Jejich reakce na sarajevský atentát, rakousko-uherské ultimátum Srbsku a na následnou smršť vzájemných válečných nót se liší případ od případu. Jen těžko hledat v jejich vzpomínkách nebo deníkových záznamech něco, co by budoucí legionáře už tehdy zásadním způsobem odlišovalo od jejich vrstevníků a spoluobčanů. Přesto je vždy něco motivovalo ke vstupu do zanedlouho vznikajících českých dobrovolnických jednotek.

Nejstarší dobrovolník Jaroslav Heyduk s praporem České družiny

I.

Krajané a „noví Češi“

Samoděržavná Rus se společně s republikánskými Spojenými státy americkými stala v letech 1867–1874 nejčastějším cílem českých a slovenských vystěhovaleckých rodin. Životní peripetie, osudy a každodenní život českých vystěhovalců v Rusku na Volyni jsou sice na okraji zorného pole této knihy, ale je nutné je alespoň načrtnout. Právě ze skupiny potomků volyňských Čechů pocházela část prvních dobrovolníků České družiny. České rodiny na volyňských vesnicích zápasily s většími či menšími existenčními problémy. Překonávání politických, náboženských, ekonomických, kulturních a sociálních překážek obvykle formovalo u různorodých skupin vystěhovalců specifické strategie přežití. Některé rodiny se postupem času dostávaly do stále větší izolace od vlasti a zvláště jazykově a ekonomicky se hlouběji integrovaly do místních poměrů. Předpokládá se, že v mnohem jednodušší pozici byli ti emigranti, kteří měli v dosahu další české rodiny. V užším geografickém rámci vznikaly vystěhovalecké komunity, které následovaly princip „dobrého sousedství“ a nezřídka přejímaly některé z funkcí širší rodiny. Pro členy těchto komunit, a vystěhovalce obecně, se vžilo označení krajan (řidčeji kolonista), které budu v tomto smyslu užívat dále v textu, stejně jako označení ruský Čech.

Zatímco ale česká krajanská komunita v Rusku byla početná – historik Jiří Fidler zmiňuje asi 85 000 osob[1] – slovenská byla mnohem slabší a většinou rozptýlená. Jozef Miloslav Országh, první slovenský dobrovolec České družiny a ve 30. letech čestný předseda Sdružení slovenských legionářů, uváděl 600 osob slovenské národnosti v Rusku v době vypuknutí války. Větší organizovaná komunita (100–120 lidí) byla seskupena okolo varšavské Česko-Slovenské Besedy.[2]

V Rusku kromě krajanů žilo mnoho „nových Čechů“. Označuji tak skupinu vystěhovalců nebo sezonních zaměstnanců, kteří přišli do Ruska mezi lety 1900–1914 a ještě neměli ruské občanství. Nezřídka se jednalo o obchodní zástupce či zaměstnance filiálek různých firem. Do vnitřně diferencované skupiny „nových Čechů“ patřilo mnoho budoucích vojenských nebo politických představitelů českého (československého) odbojového hnutí. Zastávali pozice ve všech oblastech ruského hospodářského života, v mnoha městech a guberniích.

Členové českého komitétu v Kyjevě

Například jeden z klíčových českých krajanských politiků Bohumil Čermák řídil továrnu na tabákové výrobky, Otakar Husák byl ředitelem chemického závodu ve Varšavě, tamtéž působil ve stavebnictví Jan Syrový. Václav Girsa provozoval v Kyjevě úspěšnou lékařskou praxi. Budoucí intendant vojska Josef Vavroch vedl jako ředitel světoznámou Palkinovu restauraci v Petrohradě, ve stejném městě vlastnil klenotnickou dílnu a obchod Jan Rejman. Z moskevské pobočky firmy Laurin a Klement přešli do odbojové organizace její ředitel Alois Tuček, hlavní účetní Stanislav Čeček a Jaroslav Igor Vilímek, z charkovské Vojtěch Vladimír Klecanda. Zdeněk Fierlinger pracoval v Rostově na Donu pro jakousi americkou firmu, pro Francouze a Belgičany objížděl Rusko Josef Boris Wuchterle. Jeden z Masarykových velkých obdivovatelů Jiří Klecanda působil v Carské ruské akademii věd jako pomocný knihovník. Václav Alexandr Šidlík pracoval jako výtvarník ve Varšavě, Oděse a na Krymu. Umělecky se nejsilněji prosadil Alois Babka, který přispěl k rozkvětu ruské secese.

Nemálo učitelů (tělocviku apod.) a vychovatelů působilo po celém ruském impériu, mimo jiné Václav Čeřenský, Josef Švec nebo Matěj Němec. Josef Slanička pracoval jako krejčí v Kalinově oděvním závodě v Petrohradě. Češi působili po celém Rusku jako inženýři, úředníci, sládci a v mnoha dalších profesích. K odchodu z domoviny a k setrvání v Rusku je motivovaly různé faktory, včetně ekonomických, a opomenout nelze ani aspekt jakéhosi dobrodružství.

Jak vnímali Češi v Rusku začátek světové války? Ten byl pro mnohé krajany v Rusku zlomovým okamžikem. Ať už žili v dosud poklidné atmosféře volyňského venkova nebo v některém z velkých měst, užívali si onoho roku 1914 léto, které se ze zpětného pohledu zdá být opravdu idylickým; už jen proto, že se srovnává s následujícími hrůzami světové války. Ohlásilo ji vyvěšení mobilizačních vyhlášek. Krajané, kteří mobilizaci podléhali, se museli hlásit na příslušných místech a byli zařazováni do řadových ruských jednotek; mnoho se jich v následujících letech nechalo převelet do československého vojska. Na rodiny krajanů, kteří byli mobilizováni, se od té chvíle vztahovaly výhody v případě zranění nebo smrti živitele. Skupina krajanů, kteří neměli status ruského občana, se ocitla ve složitější situaci. Jako občané nepřátelské mocnosti se dostali do středu pozornosti ruských orgánů. Mezi základní opatření carského aparátu vůči takovým usedlíkům patřilo zabavování majetku a internace. Všichni občané německé nebo rakousko-uherské příslušnosti mužského pohlaví ve věku 18–45 let měli být zatčeni a vysídleni do určených gubernií v jihovýchodních a východních oblastech ruské říše. Tam se v určených dnech museli hlásit policejním orgánům, které nad nimi vykonávaly dozor. [3]

V tomto směru ale nebylo možné u ruských úřadů předpokládat úplnou systematičnost nebo důslednost. K nedůslednostem docházelo z nedbalosti i díky benevolenci jednotlivců. To ukazuje příklad jednoho policejního úředníka, který nařízení porušil a zdůvodnil to takto: „Pane Holý [otec vypravěče, pozdějšího dobrovolníka České družiny Františka Holého, D.V.], jsem nucen Vás i celou rodinu zatknout a držet pod dozorem a transportovat do zázemí, do Ruska. Ale jste náš dobrý známý, jak vás znám, tak mi podepíšete, Vy i Vaše rodina, protokol, že se nevzdálíte z našeho města bez dovolení…“[4] Díky dobrému jménu, korektním vztahům s oficiálními místy – a vyloučit nelze ani podplácení (ač přímo v textu zmíněné není) – bylo Karlu Holému a jeho rodině povoleno zůstat v místě předválečného bydliště.

Emigrantů bez ruského občanství nebylo málo. Získat občanství nebylo jednoduché a jeden z mnoha omezujících faktorů představovala nutnost přestoupit na pravoslavnou víru. Oproti tomu historik Jaroslav Vaculík uvádí, že dle sčítání ruského obyvatelstva z roku 1897 mělo z 27 610 Čechů na Volyni 92% ruské občanství. Hovoří bohužel ale jen o volyňských Češích a navíc se jedná o údaje vzhledem k datu počátku války neaktuální. Podle vzpomínek ruských Čechů z roku 1914 se zdá, že procento krajanů bez ruského občanství bylo vyšší.[5]

Při dnešním nahlížení na akce krajanských hnutí na Rusi musí historik velmi opatrně posuzovat prameny. Neměl by tedy v prvních demonstracích a listech zasílaných na oficiální místa vidět výhradně touhu po osvobození Čechů a Slováků nebo nekritickou lásku k Rusku. Hlavním cílem krajanských spolků bylo veřejně předvést carovi svou oddanost. Zde se křížily různé motivy, od ekonomických, sociálních a sebezáchovných až po slavofilství a rusofilství, které v této době lze vnímat jako částečně účelovou záležitost.[6] Vystěhovalci museli dokázat, že nejsou potencionálními zrádci, za které je měly ruské úřady. První demonstrace proběhly na počátku srpna 1914 v Petrohradě, Moskvě, Kyjevě, Varšavě a Jekatěrinodaru. Hesla pronášená nebo zveřejněná na transparentech se týkala dvou základních okruhů: krajané chtěli ubezpečit ruské vládnoucí kruhy svou bezvýhradnou loajalitou a vyjádřit slavofilskou a rusofilskou orientaci; zároveň se objevovala první hesla požadující osvobození Čech. Pragmatičnost chování krajanských kruhů na počátku války ovšem zcela popírá jeden z významných autorů pocházející právě z jejich řad – František Zuman, který se pokusil podat svůj vlastní náhled na události okolo vzniku České družiny a odbojového hnutí. Zuman odmítá jakékoliv sebezáchovné strategie ruských Čechů; ekonomické hledisko zavrhuje úplně. Snaží se soudobému i budoucímu čtenáři vnutit myšlenku, že revoluční činnost ruských Čechů byla bez výjimky idealistická, podložená pouze láskou k vlasti a k Rusku. Ostatně motiv rusofilský nebo slavofilský je v jeho práci více než silný. [7]

Představitelé československého krajanského hnutí v Rusku na počátku války

Koniec ukážky

Table of Contents

Titulná strana

Úvodem

Kapitola první

Česká družina

I.

Krajané a „noví Češi“

V zajetí

Na frontě

Válka a revoluce

Zranění, nemoc a smrt

V zázemí

Brotherhood

Československá obec legionářská