Copyright © Kimberley Freeman, 2013

Translation © Jana Vlčková, 2014

Copyright © ALPRESS, s. r. o.

Všechna práva vyhrazena.

Žádnou část knihy není dovoleno užít

nebo jakýmkoli způsobem reprodukovat bez písemného

souhlasu držitele práv, s výjimkou krátkých citací

nebo odkazů, které tvoří součást kritického hodnocení.

Z anglického originálu EMBER ISLAND

přeložila Jana Vlčková

Redakční úprava Vlasta Kohoutová

Grafická úprava obálky Tomáš Řízek

Vydalo nakladatelství Alpress, s. r. o., Frýdek-Místek,

v edici Klokan, 2014

shop@alpress.cz

Vydání první

ISBN 978-80-7466-774-9 (ePub)

ISBN 978-80-7466-775-6 (mobi)

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2015

Pro Meg Vannovou, od jedné velké holky druhé

Obsah

PROLOG

JEDNA Letní svatba

DVĚ Rozbitý komín

TŘI Hrobové ticho

ČTYŘI Příběhy ze zdi

PĚT Čekání na dopis

ŠEST Lumière sur la Mer

SEDM Bludy

OSM Postavy v dáli

DEVĚT Kabát se sobolí kožešinou

DESET Nová žena

JEDENÁCT Maminko, kde jsi?

DVANÁCT Takhle chutná život

TŘINÁCT Jiný ostrov

ČTRNÁCT Anglická zahrada

PATNÁCT Večerní rozhovor

ŠESTNÁCT Pravda všechno spraví

SEDMNÁCT Záchrana

OSMNÁCT Ve vězení

DEVATENÁCT Umíněný muž

DVACET Moře plamenů

DVACET JEDNA Dali jsme se dohromady, abychom se mohli rozejít.

DVACET DVA Loděnice

DVACET TŘI Dopis z minulosti

DVACET ČTYŘI Zpátky na ostrov

DVACET PĚT Sledování vody

DVACET ŠEST Krev a popel

DVACET SEDM Pravda všechno spraví

DVACET OSM Tilly

PROLOG

15. KVĚTNA 1892

Hlavu mám plnou černých ptáků! Odpoledne jsem něco zaslechla. Nemůžu tomu uvěřit. Nechci tomu věřit. Některé věci je lepší nevědět. Jenom člověka zbytečně tíží. Mám to říct tátovi? Nedokážu pochopit, co udělala. A co ještě zamýšlí. Ale jestli se o tom táta dozví, pošle ji pryč, a já už si ji stačila zamilovat.

Jsem si skoro jistá, že táta taky.

JEDNA

Letní svatba

1891

Svatbě Tilly Kirklandové požehnalo samotné slunce. V červnu se vdávají pouze ty nevěsty, které mají největší štěstí, a Tilly tomu svému nemohla uvěřit. Přestože ji střevíčky z bílého saténu tlačily a korzet pod šaty z hedvábí a organtýnu škrtil, usmívala se na všechny strany, až ji bolely svaly v obličeji, a považovala se za toho největšího šťastlivce na světě. Jasper se objevil přesně v té správné chvíli, a po bleskovém dvoření je z ní vdaná paní a chystá se vykročit na novou cestu životem.

Zahrada dědečkova domu v Dorsetu přetékala zelení a zářivými květy. Dva dlouhé stoly se prohýbaly pod tíhou jídla, hosté se výborně bavili, povídali si a smáli se. Svěží větřík jí nadzvedl vlasy a osušil kapičky potu vzadu na krku. Korunka z pomerančových květů nedokázala zadržet záplavu rusých kadeří, a tak si Tilly neustále uhlazovala neposlušné pramínky dorážející na její ústa. Stařičká vzdálená prateta jí popisovala do únavných podrobností nešťastný osud svého nemocného psa, který nedávno pošel. Tilly svým způsobem těšilo, že už se nemusí dál zubit, a naopak je vítán soustrastný výraz, ale sáhodlouhé vyprávění ji unavovalo a tichý hlas bělovlasé ženy často zanikal v halasení ostatních.

Nenápadně se rozhlédla kolem sebe. Kde je Jasper? Kde mám manžela? Při tomto pomyšlení se malinko rozzářila. Jasper. Vždy pěkně oblečený, pohledný a obdařený tím druhem elegance, která mnohým pánům chybí. Obrátila pozornost zpátky k pratetě, ale po několika vteřinách znovu kradmo pokukovala kolem sebe.

Tamhle je! Jeho zlatohnědé vlasy se na slunci lesknou, drží se hrdě zpříma. Očima bloudí po shromážděných hostech a chvíli trvá, než Tilly najde. Ale než si uvědomí, že se na něho dívá, objeví se v jeho pohledu něco, co v nevěstě probudí pochybnosti a způsobí, že se jí sevře žaludek. Je to snad lítost? Nebo pohrdání?

Ale pak se usměje a Tilly mu úsměv oplatí. Je plná naděje a namlouvá si, že je unavená, a proto vidí i to, co není pravda. Přece před sebou má svého milovaného Jaspera.

Stín pochybnosti se rozplynul.

Ze snění ji vytrhl jakýsi rachot. Někdo poplašeně vypískl a Jasperův podivný výraz byl okamžitě zapomenut.

„Tilly! Tilly!“

Dědeček leží v trávě. Tillyino srdce proklál ostrý šíp. Onen rachot byly rozházené šálky a nádobí, které při pádu strhl ze stolu. Hosté se k němu rozběhli. Čas zpomalil. Dědeček se zdál tak bledý, tak starý. Kdy tak příšerně sešel?

Vzápětí u něho klečela. Uvolnila mu košili, aby mohl dýchat, a bratrance Godfreye poslala do vesnice pro doktora. „Dědečku? Slyšíš mě?“

Víčka se mu zachvěla a ruka se třásla tak, jako by ji chtěl zvednout.

„Ne, kdepak, nehýbej se! Odpočívej. Lékař už je na cestě.“ Něžně ho pohladila po čele. „Musíš se uzdravit, dědečku. Musíš se uzdravit,“ drmolila tiše. Ale už tehdy cítila, jak se jí vzdaluje jako loď tažená odlivem, jehož chod nikdo nemůže zvrátit ani kontrolovat. Vzala dědečka za ruku a čekala.

DVĚ

Rozbitý komín

2012

„Špatně tě slyším, Nino. Pořád to vypadává.“

Přesunula jsem se na samý konec verandy a naklonila se přes zábradlí, jak nejdál to šlo. Svěží vůni moře střídal ne zrovna příjemný odér mořských řas. Větřík vanoucí od zálivu mi nadzvedl košili a příjemně osušil pot na žebrech. Doufala jsem, že na tomhle místě, vysoko na útesu, nebude s mobilním signálem žádný problém, když odtud tak krásně vidím na pevninu. „Ptala jsem se, jestli už jsi zavolala tomu zedníkovi,“ křičela jsem do telefonu.

Jenže máma už nebyla na příjmu. Podívala jsem se na displej, který hlásil, že mobil zvládne jen tísňové volání. Zastrčila jsem ho do kapsy.

Žádný signál. Nikdo se mi nedovolá. V tu chvíli ze mě spadlo všechno napětí.

Otočila jsem se a vrátila se do domu, kterému se říká Nebeský. Nemám ponětí, jestli je to oficiální název, anebo ho takhle pojmenovala moje romanticky založená prababička. Odhodila jsem nefunkční mobil na gauč v obýváku.

Po dva roky zde žili a pracovali lidé, kteří se zabývali pozorováním velryb, a tentýž zážitek nabízeli turistům. Jenže nedávno zkrachovali a v tichosti se vytratili, aniž mi dali vědět. Kromě jiného mi dluží několik tisíc dolarů.

Ztráta peněz mi ani tak nevadila jako to, že mi nikdo nenahlásil, že dům poškodila bouře. V zálivu Moreton řádí v říjnu jedna za druhou, ale ta, která se strhla minulý týden, se kvůli své síle a ničivosti dokonce dostala až do zpráv v Sydney. Viděla jsem záběry pořízené na pevnině: stromy popadané na střechy aut, stržené elektrické vedení a bleskové povodně zaplavující ulice. Po celou dobu jsem myslela na to, jak tuhle apokalypsu přestál Nebeský dům. Je velmi starý, pochází z roku 1868, a zatímco já vynakládám značné peníze na jeho údržbu, on stojí na kraji dlouhého skalního srázu a statečně odolává rozmarům počasí. Následujícího rána jsem volala svým nájemníkům, ale dozvěděla jsem se jenom to, že volané číslo bylo odpojeno.

Máma mi navrhla, abych se na ostrov vydala. Za vším, co souvisí s Nebeským domem, totiž stojí ona. Před šesti lety mě přiměla, abych ho koupila. „Jsi jediná, kdo si ho může momentálně dovolit,“ prohlásila. Jako obvykle mě srovnávala s mými sestrami, ale tentokrát poměřování vyznělo v můj prospěch, což se moc často nestává. Inženýrka a lékařka většinou spisovatelku převálcují. „Měl by zase patřit rodině.“

Škoda způsobená rozbitým komínem nebyla zase tak velká, jak jsem se obávala, když jsem po příjezdu uviděla, jak se na střeše plácá ve větru modrá nepromokavá plachta. Zlomená větev, která střechu rozbila, stále trčela v podivném úhlu z kmene obrovského fíkovníku. Ten tu jistě rostl dávno předtím, než na Ohnivý ostrov zavítali lidé, aby zde vybudovali přísně střeženou věznici, o které jsem se učila ve škole. Ale po vstupu do obýváku jsem zjistila, že kromě velké skvrny od vody na tapetě a zubaté praskliny na komínu u krbu není skoro co opravovat. Pokud by se mi podařilo rychle sehnat zedníka, který bude schopen dát to do pořádku, můžu být o víkendu doma.

Při pomyšlení na Sydney na mě padl smutek a zoufalství. Nechtěla jsem se vrátit. Rozhodně ne, dokud... Ale... Stejně se s nimi budu vídat i pak. Přece se nemůžeme jeden druhému vyhýbat.

Tok mých myšlenek přerušily kroky na schodech vedoucích na přední verandu. Zedník. Pospíchala jsem mu vstříc, vděčná za rozptýlení.

„Zdravím,“ zahlaholila jsem. „Díky, že jste přišel tak brzy. Pojďte se na to podívat.“

Muž se na mě udiveně podíval a já nechápala proč. Byl to ten typ, kterému moje máma říká „statný junák“. Něco přes třicet, kučeravé blond vlasy, široká ramena, opálená pleť.

„Já jsem Nina,“ představila jsem se a odváděla ho dovnitř. „Majitelka.“

„Joe,“ broukl, když se vzpamatoval. „Dal jsem tam tu plachtu. Doufám, že vám to nevadí. Věděl jsem, že tu nikdo není. A... Tenhle starý dům má svůj půvab.“

„Proč by mi to mělo vadit? Naopak jsem vám vděčná. Škoda mohla být daleko horší. Jak vidíte, odnesla to jen tapeta a praskl komín.“

Zastavili jsme se před krbem.

„Stěny oschnou, o to nic, horší bude odstranit tu skvrnu,“ poznamenal. „Nahoře bude podle mě komín v daleko horším stavu než tady. A někdo by se měl podívat na tu střechu. Možná bude mít poškozenou konstrukci.“

„Mohl byste to pro mě udělat? Nebo mám zavolat pokrývače? Omlouvám se, ale o těchhle věcech nic nevím.“

„Myslím, že bych to zvládl. Momentálně nemám nic jiného na práci.“

„To by bylo báječné. Za jak dlouho to bude hotové?“

Naklonil hlavu na stranu a poškrábal se za uchem. „To záleží na rozsahu poškození a taky na tom, jak rychle se mi podaří dovézt z pevniny potřebný materiál.“ Vtom něco upoutalo jeho pozornost. Přistoupil blíž ke zdi a přejel prsty po rozpukaných cihlách. Ukazovákem spočinul na poslední řadě. „Koukněte se na tohle.“

Zaostřila jsem na místo, kam ukazoval. V místě spojení dvou cihel se vysypala malta a ve vzniklé štěrbině se objevil útlý svazek papírů.

„Co je to?“ zeptala jsem se.

„Podíváme se,“ řekl a vytáhl z kapsy nůž. Opatrně jej zasunul do škvíry a papíry vyndal.

Její rukopis jsem poznala ještě dřív, než se ocitly v mojí ruce. „Tohle psala moje prababička,“ vydechla jsem ohromeně.

„Jak to víte?“

„Přečetla jsem všechny zápisky, které po sobě zanechala. Aspoň jsem si to myslela.“ Spočinula jsem očima na prvním řádku úvodní stránky. „Je to deník.“

Joe mi pohlédl přes rameno. „Z roku 1891.“

„Bylo jí dvanáct.“ Takže jsem zřejmě narazila na stopu dávné dětské hry. Doufala jsem v něco hodnotnějšího. Dostavilo se zklamání.

„O deníku se ani nedá mluvit. Vždyť je to jen několik listů.“

„Třeba byly vytrženy ze sešitu. Později je prostuduji.“

„Budete mít co luštit,“ poznamenal s ohledem na drobná písmenka.

Podívala jsem se na první řádek. Tatínek trvá na tom, že mi najme guvernantku. „Jsem na její rukopis zvyklá.“

Joe zkoušel pevnost ostatních cihel. „Netušil jsem, že se tenhle dům dědí z generace na generaci.“

„Nedědí,“ odpověděla jsem po pravdě. Papíry jsem zase složila a zastrčila do zadní kapsy džínsů. „Koupila jsem ho před několika lety kvůli své matce. Vždycky doufala, že bude jednou na prodej. Kdysi tu žila moje prababička spolu se svým otcem, ředitelem věznice. Později věznici zrušili, ale dům jim zůstal. Jmenovala se Eleanor Holtová, a v naší rodině je legendou.“

Joe sklapl nůž a zastrčil ho do kapsy. „Proč?“

„Byla nespoutaná a nekonvenční. Nikdy se neprovdala a svého jediného syna, mého dědečka, porodila v osmatřiceti letech. Nikdy nikomu neprozradila, kdo je jeho otcem, a vychovávala ho sama. Děda na ni byl pyšný. Dala se k socialistům, a když se jí něco nelíbilo, neváhala rozesílat kritické dopisy na všechny strany. Byla to bojovnice.“

Joe se usmál. „Vypadá to, že se teď dozvíte, jestli byla svéhlavá už jako dítě.“ Pohlédl na hodinky. „Musím vyzvednout syna. Ptala jste se, jak dlouho potrvá spravit střechu.“

„A?“

„Nejsem pokrývač. Dokonce ani zedník. Maximálně tak šikovný přidavač.“

„Ach, promiňte. Myslela jsem, že jste zedník, kterého sem poslala moje matka.“ Měla jsem za to, že právě to se mi máma pokoušela sdělit, než vypadl signál.

„Vlastně jsem vás zastihl úplnou náhodou,“ přiznal. Vytáhl z kapsy svazek klíčů. „Dostat se dovnitř není problém. Kdysi jsem tu pracoval – pro Georgeho a Kay.“

Aha. George a Kay, nájemníci, kteří mi dluží tisíce dolarů. Vzala jsem si klíče, které mi podával. „Předpokládám, že jste přišel za konkrétním účelem.“

„Vzadu v kanceláři mám skříňku a v ní pár knih.“

„Jistě. Klidně běžte dál a vezměte si, co potřebujete.“

Zůstala jsem v obýváku. George a Kay měli dům pronajatý, ale zařízení patří mně. Nechal je tu předchozí majitel, kterému se příčilo stěhovat nábytek z ostrova pomocí lodi. Vytáhla jsem z kapsy část Eleanořina deníku a přeběhla očima po několika řádcích. Ano, psalo je dítě, ale přemýšlivé a plné života. Jak se zdá, prababička psala odmala. Na rozdíl ode mě. Já se k psaní dostala pozdě a vlastně natruc. Zřejmě proto mi dělá potíže dokončit tuhle knihu a dodržet druhý, prodloužený termín. Zkrátka nejsem rozená spisovatelka.

Joe se objevil s krabicí plnou knih. „Díky za ochotu. Pořád chcete, abych vám spravil střechu? Možná mi to bude trvat déle než vyučenému pokrývači, ale práce se nebojím a... Víte, když odtud George a Kay tak nakvap zdrhli, přišel jsem o práci.“

Znovu jsem zastrčila deník do kapsy. „Co jste pro ně dělal?“

„Bral jsem lidi na pozorování velryb. Jsem mořský biolog. Tedy budu, až odpromuju.“ Ukázal na svazky v krabici. Všimla jsem si titulů jako Migrační chování kytovců, Genetická ekologie velryb a Ektoparazité kytovců.

„Páni. To asi nebude lehké čtivo.“ Velmi inteligentním lidem jsem vždycky záviděla a taky jsem se v jejich přítomnosti trochu styděla. Je to tím, že jsem vyrůstala ve stínu svých nesmírně bystrých sester.

„Pravdou je, že román jsem nečetl, ani nepamatuju. Vy jste spisovatelka, že? Řekla mi to Kay.“

„Ano,“ přisvědčila jsem co možná nejvěcnějším tónem. Nemohla jsem popřít, že se mi Joe líbí. A nejen po fyzické stránce. Nebylo na něm nic vyumělkovaného, žádná přetvářka. Čišela z něho vlídnost a ryze mužská energie. Chci mu dát práci, aby se měl čím živit? Anebo abych ho mohla zpovzdálí obdivovat? Protože to by nedopadlo dobře. Nedávno jsem se zapřisáhla, že v záležitostech srdce budu opatrnější.

Jenže tomuhle chlapovi záleželo na Nebeském domě natolik, aby děravou střechu zakryl plachtou. Je silný, schopný a nedávno ztratil zdroj příjmu. „Takže pokud si potřebujete přivydělat, pak tu střechu spravte.“

Neušlo mi, jak povolilo napětí v jeho ramenou. „Nemusíte tu zůstávat,“ oznámil mi. „Zvládnu to sám. Můžu vám denně posílat fotky, abyste viděla, jak práce postupují, a že nezneužívám vaší důvěry.“

„Určitě se nějak dohodneme.“

Vykročil ke dveřím, ale pak se zastavil, jako by mi chtěl něco říct.

„Ven s tím,“ vyzvala jsem ho.

Postavil krabici na otlučený mahagonový stolek. „Jenom jsem si vzpomněl, že mám ve vaší loděnici člun.“

Nechápavě jsem zavrtěla hlavou.

„Přepravuju se jím na pevninu, abych mohl vyzvednout Juliana, svého syna.“

„Já mám nějakou loděnici?“

„Jo, asi kilometr odtud, když půjdete z kopce. Vedle mola.“

Mlhavě si vzpomínám, že když jsem dům kupovala, byl v plánech u moře zakreslený nějaký domek.

„Mimochodem,“ pokračoval Joe, „vrátil jsem vám všechny klíče, i ten od loděnice.“

Zvedla jsem je ze stolku a podala mu je. „Klidně ji využívejte, jak dlouho budete chtít. Pro mě je úplně zbytečná.“

„Třeba si tam budete chtít dát svůj člun.“ Zakřenil se a sňal z kroužku jeden z klíčů.

„Žádný nemám.“

„George a Kay tu jeden nechali. Nevím, kolik vám dluží na nájemném, ale mohla byste si ho nechat jako kompenzaci.“

„Nemám tušení, co bych si s ním počala,“ zamumlala jsem, ale v duchu jsem si poznamenala, že se na to musím zeptat Stacy, své právničky.

Znovu se chopil škatule. „Zítra mám konzultaci na univerzitě, tak toho využiju a objednám materiál. Odpoledne se vrátím a řeknu vám co a jak. Co vy na to?“

„Ano, to by bylo báječné.“

„Nevadí, když přivedu kluka? Jsem otec samoživitel. Julian nezlobí a dovede se zabavit.“

„Bude zde vítaný.“ Nejradši bych mu položila spoustu otázek. Otec samoživitel. Znamená to, že jeho žena zemřela? Nebo je rozvedený? Jak staré je jeho dítě? V kolika letech se oženil? Jelikož jsem v devatenácti sama uvázla v katastrofickém manželství, vždycky jsem toužila setkat se s někým, kdo se dopustil podobného úletu. Naštěstí jsme neměli děti. Ne že bychom o ně nestáli, ale můj zdravotní stav mi nedovoluje stát se matkou. Dávno jsem se s tím smířila.

Rozloučila jsem se s Joem a pak chvíli postála na verandě. Kam oko dohlédlo, kvetly bílé a fialové krokusy. Pěstěné zahrady, v nichž byly kdysi vysazeny, dávno odvál čas, avšak semínka krokusů vítr rozfoukal do všech stran, a tak každý rok znovu a znovu rozkvétají a připomínají lidem historii ostrova.

Žádný hluk dopravy ani vyzvánějící telefon mě neupozorňoval na to, jak moc jsem pozadu s prací. Nehrozí tu, že náhodou narazím na Camerona a jeho těhotnou přítelkyni. Neozývá se tady nic než ševelení listí a šumění oceánu.

Vrátila jsem se do domu. Nábytek v obývacím pokoji je starý, ale pohodlný. Lednička si tiše hučela, mikrovlnka hlásila přesný čas. Mohla bych si převléknout postel a otočit matraci. George a Kay mi dokonce nechali v koupelně načatou lahvičku šamponu a sprchového gelu.

Rozhodla jsem se, že tu několik dní zůstanu.

Připlížila se noc a růžová obloha za střapatými korunami palem se začínala převlékat do modrošedého hávu. Uvelebila jsem se na schodech verandy a kochala se vycházejícími hvězdami. Teprve v té chvíli jsem si uvědomila, jak doma v Sydney trávím málo času venku. Ze svého apartmá, které mě stálo malé jmění, sice mám krásný výhled na medově zbarvené věže katedrály svaté Marie, ale hvězdy kvůli světelnému znečištění nevidím, nebo jen špatně. Ve šťastnějších časech jsme s Cameronem na terase popíjeli gin s tonikem. Od rozchodu jsem víceméně pořád zalezlá ve své pracovně, kde píšu, anebo se o to pokouším.

První komáří štípnutí mě zahnalo do domu. Rozsvítila jsem v obýváku, přistoupila ke krbu a ukazováčkem zašťourala v prasklině, jak nejdál to šlo. Avšak žádný další vzkaz od Eleanor jsem neobjevila.

Otočila jsem se a rozhlížela se kolem sebe. Ve zbylé části místnosti se cihly ztrácely pod omítkou a tapetou. Pak jsem si vzpomněla, že v pracovně zůstala jedna ze stěn obnažená, proto jsem se ji vydala prozkoumat. Pomalu jsem přecházela z jednoho konce na druhý a pátrala v řadách cihel po místě, kde mezi nimi chybí malta. Špičkami prstů jsem přejížděla po chladném a nerovném povrchu. Nic jsem nenašla. Ale i kdyby ano, s největší pravděpodobností by to byla další část Eleanořina deníku, který si psala v dětství. Opět ve mně vzplála jiskra naděje. Třeba učiním zásadní objev, o kterém jsem kdysi snila. Takový, který změní celý můj život.

Eleanořiny písemnosti jsme získali po dědečkově smrti před deseti lety. Byla to velká dřevěná truhla páchnoucí zatuchlinou plná dopisů, seznamů, všelijakých poznámek, příběhů a básní. Ale neobsahovala žádné deníky. Což je divné, když si Eleanor jeden psala jako malá. Moje sestry měly tehdy spoustu práce, aby se zápisky probíraly, a mámě scházela trpělivost luštit drobný rukopis. Mně bylo pětadvacet, byla jsem čerstvě rozvedená a zase – jak by podotkla moje matka – jsem střídala zaměstnání, takže jsem měla dost času všechny písemnosti přečíst. Právě proto jsem si Eleanor zamilovala. Zaujaly mě její bystré postřehy, originální přirovnání, upřímnost a někdy poněkud košilatý humor.

Jakmile jsem Nebeský dům koupila, pečlivě jsem ho prohledala. Pátrala jsem po dalších listinách. V podkroví jsem našla starý kufr a v něm několik básní a povídek. Tehdy jsem se domnívala, že další písemnosti po své prababičce už nenajdu. Ale dnes večer mě napadlo, zda se v domě neskrývají další, důmyslně ukryté ve výklencích a zákoutích. Eleanor zde žila až do svých sedmdesáti devíti let, kdy zemřela. Co dalšího napsala?

Na rovinu – zoufale jsem toužila to zjistit.

Přecházela jsem z jedné místnosti do druhé. Nebeský dům má tvar písmene T. Uprostřed je obývák, jídelna a kuchyň. V západním křídle jsou tři ložnice a koupelna. Místnosti východního křídla byly přestavěny na kanceláře. Celé stavení obklopují dřevěné verandy. Připadala jsem si jako blázen. Klepala jsem na stěny, nadzvedávala lino a nakukovala pod uvolněné dlaždice. Nakonec jsem si přiznala, že je moje počínání směšné, a stejně nic nenajdu. Vrátila jsem se do kanceláře a usedla za největší psací stůl. Kalendář stále ukazoval jednatřicátý červenec. Možná tu naposledy úřadovali George a Kay, než si nakvap sbalili věci a utekli od svých dluhů. Kromě toho to byl den, kdy jsem měla odevzdat svůj rukopis. Nedodržela jsem termín. Od té doby uplynulo deset týdnů. Opět se dostavil důvěrně známý pocit tísně a sevřených útrob. Musela jsem ho rozdýchat. „Je to spisovatelský blok,“ prohlásila máma. K této diagnóze se přiklonila i Marla, moje sestry, Stacy, a dokonce i Cameron, když si přišel do bytu pro zbytek svých věcí. Jenže tak jednoduché to nebylo.

Zamířila jsem do západního křídla, abych si vybrala ložnici. Zvolila jsem tu pro hosty, protože jsem nechtěla spát v posteli, o kterou se dělili moji nájemníci. Začala bych si představovat, jak zde diskutovali o své upadající živnosti a rostoucích dluzích. Beztak mám dost svých starostí, které mi nedovolí usnout.

Koniec ukážky