Copyright © 1972 by Wilbur Smith

Translation © Václav Vanduch, 1998

Copyright © ALPRESS, s. r. o.

Všechna práva vyhrazena.

Žádnou část knihy není dovoleno užít

nebo jakýmkoli způsobem reprodukovat bez písemného

souhlasu držitele práv, s výjimkou krátkých citací

nebo odkazů, které tvoří součást kritického hodnocení.

Z anglického originálu THE SUNBIRD

vydaného nakladatelstvím Pan Books Ltd.

Cavaye Place. London SW 10 9PG

in association with William Heinemann Ltd.

přeložil Václav Vanduch

Redakční úprava Vlasta Kohoutová

Grafická úprava obálky Zbyněk Janáček

Vydalo nakladatelství Alpress, s. r. o., Frýdek-Místek,

v edici Klokan, 1998

shop@alpress.cz

ISBN 978-80-7466-777-0 (ePub)

ISBN 978-80-7466-778-7 (mobi)

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2015

Tuto knihu věnuji své manželce

MOKHINISO,

královně mého srdce,

bez jejíž lásky a povzbuzování

bych ji možná nikdy nenapsal.

Obsah

ČÁST I

ČÁST II

ČÁST I

SVĚTLO PROŘÍZLO TMU projekční místnosti a bezhlučně explodovalo na plátně – a já nepoznal, oč jde. Na tento obrázek jsem čekal patnáct let, a když konečně přišel, nepoznával jsem ho. Rozmazaný, nejasný obraz nedával vůbec žádný smysl. Čekal jsem fotografii nějakého malého předmětu; možná lebky nebo nádoby, uměleckého díla, kousku zlatého šperku či korálku, ale určitě ne tyto surrealistické šedé, bílé a černé vzory.

Teprve Lourenův rozechvělý hlas mě navedl potřebným směrem. „Vyfotografováno z dvanácti kilometrů, čtvrtého září,“ uvědomil jsem si, že to bylo před osmi dny, „v šest čtyřicet sedm, leicou na kinofilm 35 mm.“

Takže letecký snímek. Jakmile se mé oči, a hlavně můj mozek, přizpůsobily nové skutečnosti, pocítil jsem první náznak vzrušení. Louren zatím pokračoval stejně nadšeným tónem.

„Najatá společnost provádí letecký průzkum na celém území mých koncesí s cílem najít určité vzory geologických formací. Tato fotografie je jen jedna z mnoha jí podobných – navigátor ani nevěděl, co fotografuje, avšak lidé, kteří snímky vyhodnocují, byli pozornější a poslali mi ji.“

Obrátil se ke mně. Jeho obličej, bílý v ostrém světle projektoru, měl slavnostní výraz.

„Vidíš to, Bene? Tady nedaleko středu, horní pravý čtverec.“

Otevřel jsem ústa připravená k odpovědi, ale hlas mi uvázl v hrdle a já zamaskoval vyjeknutí kašlem. Roztřásl jsem se zaskočený tím, co jsem objevil. Žaludek se mi sevřel směsí naděje a obav.

„Klasická akropole! Dvojité hradby a falické věže.“ Samozřejmě přeháněl. Na snímku byly pouze slabé, sotva zřetelné kontury, které v některých místech úplně mizely. Ale základní tvar i konfigurace byly správné.

„Sever,“ vykoktal jsem. „Kde je sever?“

„Nahoře na obrázku – je správně posazený – horní okraj směřuje k severu. Věže by mohly být orientovány podle slunce, co myslíš?“

Neodpověděl jsem hned, protože se dostavila obvyklá reakce. V mém životě nebylo nikdy nic příliš snadné, a proto se mi to zdálo podezřelé. Začal jsem hledat vady.

„Vrstvení hornin,“ vyjádřil jsem své pochyby. „Možná vápenec v kontaktu s žulou vytvořil ty vzory na povrchu, a –“

„Kecy!“ přerušil mě Louren. Vzrušení mu ještě z hlasu nezmizelo. Vyskočil, došel k plátnu, sebral z pultu ebonitové ukazovátko a ukázal na skvrnky podobné buňkám lemující obrys, o kterém se tak skálopevně domníval, že jsou to hlavní hradby. „Pověz mi, viděls někde geologickou formaci podobnou tomuto?“

Nechtěl jsem připustit, že má pravdu. Zdráhal jsem se znovu se vydat na pospas plané naději.

„Možná,“ řekl jsem.

„Čert tě vem.“ Zasmál se a jeho smích zněl příjemně. V posledních dnech se smál jen zřídka. „Jsi bezpochyby nejmizernější pesimista v celé Africe.“

„Poslyš, Lo, může to být cokoliv,“ protestoval jsem. „Hra světla, tvary a stíny. I když připustím, že je to dílo lidských rukou, mohla to být ještě donedávna pole nebo zahrady.“

„Sto mil od nejbližší povrchové vody? Na to zapomeň, Bene! Víš stejně dobře jako já, že je to –“

„Neříkej to!“ málem jsem ta slova vykřikl. V okamžiku jsem byl venku z koženého křesla. Přeběhl jsem místnost a chytil Lourena za ruku tak rychle, že jsem si ani nestačil uvědomit, co dělám.

„Neříkej to,“ opakoval jsem. „To-to přináší smůlu.“ Když jsem vzrušený, vždycky začnu koktat. Už mě to sice dávno přestalo trápit, protože koktání byla nejmenší z mých tělesných vad.

Louren se znovu zasmál, ale tentokrát s náznakem nejistoty. Vždycky znejistěl, když jsem udělal rychlejší pohyb nebo mu dal znát sílu svých paží. Sklonil se a snažil se uvolnit mé prsty, které se mu zarývaly do svalů na předloktí.

Uvolnil jsem sevření. „Promiň – neublížil jsem ti?“

„Ne,“ odsekl, ale cestou k ovládacímu panelu si ruku třel. Zhasl projektor a otočil vypínačem na stěně. Stáli jsme v záplavě světla a mrkali na sebe.

„Mě neoblafneš, ty židáckej skrčku,“ řekl s úsměvem. „Chčiješ si na vlastní nohavice.“

Vzhlédl jsem trochu rozpačitý ze svého výpadu, ale vzrušení mě ještě neopustilo.

„Kde to je, Lo? Kdes to našel?“

„Chci, aby ses nejdřív přiznal. Chci, abys alespoň jednou v životě přišel ke křížku. Chci, abys to řekl dřív, než ti povím další věci,“ trápil mě.

„Dobrá.“ Sklopil jsem oči a hledal slova. „Na první pohled to vypadá docela zajímavě.“

Pohodil dozadu zlatou hřívou a rozřehtal se hromovým smíchem.

„Budeš to muset udělat mnohem líp. Zkus to znova.“

Nemohl jsem jeho smíchu odolat a můj na sebe nedal dlouho čekat. Proti jeho býčímu řevu to však bylo pouhé ptačí pípání.

„Jak se mi věc jeví,“ zajíkal jsem se, „zdá se mi, žes to našel.“

„Ty můj krasavče!“ řval. „Můj malý krasavečku!“

Už jsem ho takto neviděl léta. Maska vážného bankéře a podnikatele byla ta tam a všechny starosti Sturvesantovy finanční říše rázem zapomenuty v této slibné chvilce úspěchu.

„A teď ven s tím,“ žadonil jsem. „Kdes to našel?“

„Pojď,“ řekl už zase vážný. Odešli jsme k dlouhému stolu u zdi. Na zelené balsové desce byla přišpendlena mapa. Stůl byl vysoký, a tak jsem si rychle vyskočil na židli a naklonil se nad mapu. Nyní jsem byl téměř stejně vysoký jako Louren stojící vedle.

„Letecká řada A, jižní Afrika. Mapa 5. Botswana a západní Rhodesie.“

Rychle jsem přejel očima potištěný papír, hledaje nějakou značku – křížek nebo kolečko zakreslené tužkou.

„Kde?“ vyzvídal jsem nedočkavě. „Kde?“

„Víš, že tady dole na jih od Maun vlastním koncese na těžbu nerostů na rozloze šedesáti tisíc čtverečních kilometrů a –“

„Poslyš, Lo, nesnaž se mi prodat akcie Sturvesant Minerals. Kde to, ksakru, je?“

„Stavíme tam startovací dráhu, na které může přistát tryskový lear. Právě je před dokončením.“

„To nemůže být tak daleko na jih od zlatého pruhu.“

„Také není,“ ujistil mě Louren. „Uber plynu, nebo ještě něco rozbiješ.“ Těšilo ho, že mě může trýznit.

Jeho prsty klouzaly po mapě a náhle se zastavily – a mé srdce se zastavilo s nimi. Vypadalo to stále líp. Zeměpisná šířka seděla perfektně a veškeré stopy, které jsem tak pracně léta sbíral, směřovaly k této oblasti.

„Tady,“ řekl. „Tři sta padesát kilometrů jihovýchodně od Maun a devadesát kilometrů od jihozápadního majáku rezervace Wankie. Zastrčené pod obloukem pahorků a ztracené v divočině, ve vyprahlé zemi plné kamení a zarostlé pouštními křovinami.“

„Kdy můžeme vyjet?“ zeptal jsem se.

„Ale!“ Louren zavrtěl hlavou. „Takže už tomu věříš? Opravdu věříš?“

„Mohl by na to narazit někdo jiný.“

„Už to tam leží pár tisíc let. Další týden nemůže –“

„Další týden!“ vykřikl jsem úzkostlivě.

„Bene, nemůžu se uvolnit dřív. V pátek mám výroční valnou hromadu Anglo-Sturvesant a v sobotu musím do Curychu – ale kvůli tobě to zkrátím.“

„Zruš to úplně,“ žebral jsem. „Pošli někoho z těch svých chytrých mládenců.“

„Když ti někdo půjčuje dvacet pět milionů, je zdvořilé dojít si pro šek osobně, a ne posílat úředního poslíčka.“

„Kristepane, Lo, vždyť jde jen o peníze – tohle je opravdu důležité.“

Chvíli si mě pozorně prohlížel, v chápavých modrých očích pobavená světýlka.

„Dvacet pět milionů liber jsou jenom peníze.“ Zavrtěl hlavou pomalu a udiveně, jako by slyšel novou pravdu. „Myslím, že máš pravdu.“ Usmál se s láskou, jak se sluší na dobrého přítele. „Je mi líto, Bene, ale až v úterý. Odletíme za svítání, slibuji. Podíváme se na to ze vzduchu a pak přistaneme v Maun. Znáš Petra Larkina?“

„Ano, velice dobře.“ Petr u Maun provozoval velký safari podnik. Dvakrát jsem využil jeho služeb při výpravách do Kalahari.

„Výborně, už jsem se s ním spojil. Postará se o expedici. Vyrazíme nalehko – jeden landrover a pár třítunových unimogů. Mám všehovšudy pouhých pět dní, takže to bude pěkně našlapané. Zpátky si najmu helikoptéru a tebe nechám na místě. Můžeš se tam nějaký čas hrabat –“ Za řeči mě vyvedl z projekčního sálu do dlouhé chodby.

Vysokými okny do ní padalo slunce a osvětlovalo obrazy a sochy, které zdobily galerii. Práce předních jihoafrických umělců se tu střídaly s díly velkých světových výtvarníků, žijících i mrtvých. Louren Sturvesant a jeho předkové utráceli peníze moudře. Navzdory silnému rozrušení si moje oči neodpustily zašilhat stranou k měkké smyslné záři Renoirova aktu.

Louren rázoval po vysokém vlasu orientálních koberců, tlumícím zvuk, a já s ním držel krok; nohy jsem měl stejně dlouhé a silné jako on.

„Jestli objevíme to, v co oba doufáme, rozjedeš to naplno. Stálý tábor, přistávací dráhu, pomocníky podle svého uvážení, potřebné dělníky a zařízení, jaké budeš chtít.“

„Dej, Bože, ať se tak stane!“ řekl jsem tiše, když jsme zastavili u schodiště. Podívali jsme se na sebe jako dva spiklenci.

„Víš, kolik to bude stát?“ zeptal jsem se. „Můžeme kopat pět šest let.“

„Doufám, že ano.“

„Náklady by mohly vyletět na – pár set tisíc.“

„Jsou to jen peníze, jak řekl jeden chlápek.“ Znovu mě nastartoval svým burácivým smíchem. Scházeli jsme dolů, řvali a chechtali se každý svým vlastním stylem. V hale jsme na sebe pohlédli nabuzeni k prasknutí.

„Vrátím se v pondělí večer v půl osmé. Přijdeš mi naproti na letiště? Let Alitalia 310 z Curychu. Mezitím můžeš dát do kupy svoji část příprav.“

„Potřebuji kopii té fotografie.“

„Už jsem zvětšeninu poslal do ústavu. Můžeš se na ní pást očima celý týden.“ Pohlédl na zlaté piagetky na zápěstí. „Zatraceně, zase jsem se opozdil.“

Obrátil se ke dveřím právě v okamžiku, kdy se v nich objevila Hilary Sturvesantová, vysoká žena s lesklými zlatohnědými vlasy, které jí padaly měkce na ramena. Přišla z vnitřního nádvoří ve sportovním. Krátký tenisový úbor dával naplno vyniknout jejím dlouhým, až bolestně krásným nohám.

„Miláčku, ty nepůjdeš obědvat?“

„Lituji, Hil. Chtěl jsem ti říct, že nezůstanu na oběd, ale Ben potřebuje někoho, kdo by ho přidržel trochu u země.“

„Tys ho přivedl?“ Obrátila se, přistoupila blíž a políbila mě na rty. Udělala to lehce a přirozeně, bez nejmenší známky odporu. Pak odstoupila a usmála se na mě. Pokaždé, když tohle provedla, udělala si ze mě otroka na dalších sto let.

„Co si o tom myslíš ty, Bene. Zase přehání, viď?“ Než jsem však stačil odpovědět, Louren ji vzal kolem pasu.

„Vzpíná se jako blázen, má u tlamy pěnu a vyhazuje zadníma. Chtěl by vyrazit do pouště hned v tuto minutu.“ Přitáhl si Hilary blíž a políbil ji. Na dlouhou minutu zapomněli v objetí na mou přítomnost. Pro mě představovali prototyp ženské krásy a ryzího mužství. Oba urostlí, silní a obdaření všemi přednostmi fyzické krásy. Hilary, o dvanáct let mladší než Louren, byla jeho čtvrtou manželkou a matkou posledního, nejmladšího ze sedmi dětí. V polovině svých dvacátých let prokazovala zralost a vyrovnanost hodnou mnohem starší ženy.

„Dej Benovi nějaký oběd, kotě. Přijdu pozdě.“ Louren se vymanil z její náruče.

„Budeš mi chybět,“ řekla Hilary.

„Ty mně také. Bene, uvidíme se v pondělí. Jestli tě napadne, že budeme potřebovat něco speciálního, pošli telegram Larkinovi. Měj se, partnere.“ A byl pryč.

Hilary mě vzala za ruku a vyvedla ven na rozlehlé dlážděné nádvoří. Pět akrů trávníku a záhonů oslňujících květin zvolna klesalo dolů k potůčku a umělému jezírku. Oba tenisové kurty byly obsazeny a vřískající smečka téměř nahých děcek vířila vodu v plaveckém bazénu do bíle pěny. Dvě uniformované služky polehávaly na dlouhém venkovním stole, postaveném na kozách vedle studeného bufetu. Trochu se mi zatočila hlava, když jsem spatřil půl tuctu mladých maminek v tenisových úborech, jak odpočívají v lehátkách u venkovního baru. Rozehřáté hrou a se skvrnami potu na jiskřivě bílých kompletech srkaly z vysokých orosených sklenic Pimms č. l.

„Pojď,“ řekla Hilary a vedla mě k nim. Jak jsme se blížili ke skupince, narovnal jsem se ve snaze vytáhnout se o nějaký ten centimetr výš.

„Děvčata, přivedla jsem vám společnost. Ráda bych vám představila doktora Benjamina Kazina, ředitele Ústavu africké antropologie a prehistorie. Bene, tohle je Marjoly Phelpsová –“

Obracel jsem se ke každé ženě, jejíž jméno vyslovila, a zdravil mírně přehnaným způsobem. Nabízel jsem především svůj hlas a oči, což u mě patřilo k tomu lepšímu. Představování pro ně muselo být stejně příjemné jako pro mě. Kdo by také čekal, že vám hostitelka předhodí k drinku před obědem hrbáče?

Vysvobození přinesly děti. Bobby mě zahlédla a s ječením ke mně přiběhla. „Strýčku Bene! Strýčku Bene!“ Hodila mi své mokré ruce kolem krku a přitiskla promáčené plavky na můj nový oblek. Pak mě odvlekla k bazénu, kde se na mě vrhl zbytek Sturvesantova potomstva s hordou jejich malých kamarádů. S dětmi bylo všechno snazší. Buď si ničeho nevšímaly, nebo se s tím vytasily rovnou. „Proč chodíš stále tak shrbený?“

Pro tentokrát jsem se však neprojevil jako velký přínos. Byl jsem příliš zaujatý svými myšlenkami, než abych se jim dokázal plně věnovat, a tak si šly brzy po svých – kromě Bobby – ta zůstávala loajální za všech okolností. Pak mě ale Hilary odvedla z péče své nevlastní dcery a já se vrátil k hejnu mladých matek, na které jsem udělal větší dojem než na děti. Jakmile se totiž jednou zbavím počátečního ostychu, nedokážu odolat hezkým ženám. Do ústavu jsem se vrátil až po třetí hodině.

Bobby Sturvesantová mi servírovala whisky Glena Granta těžkou třináctiletou rukou zvyklou nalévat Coca colu, a já následkem její pozornosti vplul do ústavu s víc než dobrými pocity.

Obálka na mém psacím stole měla v rohu připnutý lístek s poznámkou „Soukromé a důvěrné“.

„Tohle nám přišlo o poledni? Vypadá to zajímavě, viď, Sal?“

V náhlém záchvatu podezíravosti jsem zkontroloval, jestli je obálka řádně zalepená. Byla neporušená; Sally se do ní nepodívala. Ale já věděl, jak se asi musela přemáhat, aby potlačila zvědavost, která u ní hraničila s neurózou. Nazývala tu slabost „vědeckou zvídavostí“.

Tušil jsem, že se do pěti minut objeví, a tak jsem ze zásuvky vylovil balíček mentolových bonbonů Three X. Jeden jsem spěšně strčil do úst, abych zamaskoval vůni whisky. Teprve pak jsem otevřel obálku a vytáhl lesklou zvětšeninu 30 x 30 centimetrů. Když jsem rozsvítil lampu a přitáhl si nad snímek stolní lupu, rozhlédl jsem se po nájemnících, kteří obývali mou pracovnu. Všechny čtyři stěny mám totiž obstaveny policemi zaplněnými od podlahy do výše ramen – mých ramen – nástroji svého řemesla. Knihy vázané v kůži, v hnědé a zelené teletině, nesly na hřbetech pozlacené tituly. Mám velkou pracovnu a knih v ní na tisíce. Police nad nimi okupují sádrové busty všech tvorů, kteří předcházeli člověku. Je tam australopithecus, proconsul, robusta, člověk rhodeský, pekingský – prostě všichni až po neandrtálce a samotného kromaňonce – homo sapiens sapiens v celé své slávě i hanbě. Police napravo od stolu zase zatěžují hlavy všech možných etnických typů nalezených v Africe. Tlačí se tam zástupci Hamitů, Arabů, Pygmejů, Negroidů, Boskopů, Křováků, Griquaů, Hotentotů a dalších. Když jsem je oslovil, všichni mě pozorně sledovali svýma vypoulenýma skleněnýma očima.

„Pánové,“ řekl jsem jim, „myslím, že jsme narazili na něco zvlášť zajímavého.“ Mluvím s nimi nahlas, jen když jsem vzrušený nebo opilý, a dnes v tom bylo obojí – a víc než trochu.

„S kým si to tu povídáš?“ zeptala se Sally ode dveří. Byla to řečnická otázka; zatraceně dobře věděla, s kým mluvím. Opírala se o zárubně, ruce zastrčené hluboko v kapsách kdysi bílého pracovního pláště, tmavé vlasy stužkou stažené dozadu z výrazného čela, pod nímž seděly v slušném odstupu od drzého nosu dvě velké zelené oči. Vystouplé lícní kosti a široká smyslná ústa dokreslovala její portrét. Prostě pěkně rostlé děvče s dlouhýma svalnatýma nohama v přiléhavých modrých džínech. Ach bože, proč mě vždycky přitahují jen ty velké?

„Oběd byl dobrý?“ zeptala se při kradmém postupu k mému stolu. Potřebovala se dostat na místo, odkud mohla rozeznat, co je v obálce. Jak jsem zjistil, ke své škodě pozdě, nedělalo jí potíže číst text vzhůru nohama.

„Ohromný,“ odpověděl jsem a úmyslně zakryl fotografii obálkou. „Krocan po studenu, humrový salát, uzený pstruh a perfektní kachna. Jo, a ještě lanýže v aspiku.“

„Ty parchante,“ zasyčela. Zakazoval jsem jí používat podobné výrazy, ale nadarmo; milovala dobré jídlo. Postřehla můj manévr s obálkou.

Půldruhého metru od stolu začenichala. „K tomu všemu fefrmint ochucený whiskou! A dobrou!“

Zrudl jsem. Červenání a zadrhávání mi zůstalo z mládí, nedokázal jsem se jich zbavit. Sally se rozesmála a posadila se na roh stolu.

„Poslyš, Bene,“ zašilhala po obálce, „pukám zvědavostí od chvíle, kdy přišla. Už jsem ji chtěla nahřát nad párou a rozlepit, ale vařič nefunguje,“ přiznala se beze studu.

Doktorka Sally Benatorová mi dělala asistentku už dva roky, což náhodou přesně korespondovalo s dobou, po kterou jsem byl do ní zamilovaný.

Odsunul jsem se stranou, abych jí udělal místo u stolu, a odkryl snímek. „Dobrá,“ souhlasil jsem, „uvidíme, jestli v tom něco najdeš.“

Přitiskla se ke mně a paží se otřela o mé rameno – ten dotyk mi prohnal tělem elektrický výboj. Po dvou letech si zvykla a chovala se stejně jako děti – zdánlivě přestala vnímat můj hrb. Jednala se mnou naprosto nenuceně a přirozeně, a já si připravil něco jako jízdní řád – za další dva roky náš vztah dozraje. Bylo třeba postupovat pomalu, velmi pomalu, abych ji nepolekal. Ale do té doby jí musím vsugerovat, aby na mne myslela jako na milence a manžela. Jestliže se minulé dva roky nekonečně vlekly, pak představu dalších dvou jsem přímo nenáviděl.

Sklonila se nad stůl, pozorovala fotografii přes lupu a dlouhý čas se nepohnula ani nepromluvila. Odražené světlo jí ozařovalo tvář, a když konečně vzhlédla, měla nadšený výraz a oči se jí leskly.

„Bene,“ vydechla. „Ach, Bene – já mám takovou radost! I za tebe.“ Její neopodstatněná víra mě trochu zamrzela.

„Neříkej hop, dokud nepřeskočíš,“ přibrzdil jsem ji. „Dá se najít tucet jiných, přirozenějších vysvětlení.“

„Ne.“ Zavrtěla hlavou a nepřestala se usmívat. „Nesnaž se uhýbat a zaklepej to na dřevo. Je to pravda, Bene. Konečně! Dlouho jsi pracoval a věřil, tak se přestaň bát a neutíkej před skutečností.“

Vyklouzla od stolu a přistoupila k polici knih označených písmenem „K“. Dvanáct svazků z nich neslo jméno stejného autora – „Benjamin Kazin“. Vzala jednu z nich a nalistovala volnou stránku.

„Ophir,“ četla, „Napsal doktor Benjamin Kazin. Osobní pátrání v centrální Africe po prehistorické civilizaci, která znala zpracování zlata, se zvláštním přihlédnutím k městu Zimbabwe a legendě o ztraceném starodávném kalaharském městě.“

Vrátila se ke mně s úsměvem. „Četls to?“ zeptala se. „Je to docela zábavné.“

„Sal, je tu jistá naděje, souhlasím. Naděje, ale nic víc a –“

„Kde leží?“ zkrátila mé námitky. „Ve zlatém pásu, jak jsi předpovídal?“

Přikývl jsem. „Ano, ve zlatém pásu. Mohlo by to, ale pouze mohlo, vydat mnohem víc než Langebeli nebo Ruwane.“

Vítězoslavně se usmála a znovu se sklonila nad lupu. Prsty pohladila šipku přikreslenou tuší v rohu snímku, která označovala sever.

„Celé město –“

„Jestli je to město,“ přerušil jsem ji.

„Celé město,“ opakovala hlasitěji, „směřuje k severu, ke slunci. A za ním akropole – slunce a měsíc, dvě božstva. Falické věže – tady jsou, čtyři, pět – šest. Možná sedm.“

„Sal, tohle nejsou věže, to jsou jen černé skvrnky na fotografii exponované z výšky dvanácti kilometrů.“

„Z dvanácti kilometrů?“ Sally pohodila hlavou. „Pak musí být úžasně veliké. Do jeho hlavních hradeb by se vešlo Zimbabwe nejmíň šestkrát.“

„Pro lásku boží, pomalu, děvče.“

„A pod hradbami dolní město. Rozkládá se na míle. Je nesmírně rozlehlé, Bene, – jen nechápu, proč má tvar půlměsíce.“ Narovnala se a poprvé, zcela nádherně poprvé, mi spontánně položila ruce kolem krku a objala mě. „Jsem tak vzrušená, že bych z toho mohla umřít. Kdy vyjedeme?“

Stěží jsem tu otázku zaregistroval. Stál jsem a prožíval fantastický pocit, který vyvolávala její velká žhavá ňadra utiskující mou hruď.

„Kdy?“ zeptala se znovu a odtáhla se, aby mi viděla do tváře.

„Cože?“ zeptal jsem se. „Co-cos to říkala?“ Byl jsem rudý, koktal jsem – a ona se smála.

„Kdy vyrazíme, Bene? Kdy začneme hledat tvé ztracené město?“

Zvažoval jsem, jak jí to říct šetrně. „Nejdřív pojedeme sami s Lourenem Sturvesantem. Odlétáme v úterý. Louren se nezmínil o asistentovi, takže si nemyslím, že bys jela na první průzkum s námi.“

Sally odstoupila, opřela pěsti v bok, pohlédla na mě úkosem a řekla s předstíraným klidem: „Chceš se vsadit?“

Když se sázím, musím mít alespoň nějakou naději, a tak jsem řekl, ať začne balit. Ale profesionálka, která cestuje nalehko, nepotřebuje týden na balení; její osobní věci zaplnily jediný malý kufřík a tašku, co se nosí na rameni. Zato její skicáře a barvy byly objemnější. O knihy jsme se podělili, abychom nebrali stejné. Další velkou položkou byla moje fotografická výbava. Spolu s pytli a krabicemi na vzorky a plátěným vakem, který obsahoval mé osobní potřeby, vytvořila v rohu pracovny hrůzně vypadající kupu. Skončili jsme přípravy do čtyřiadvaceti hodin a zbývajících šest dnů jsme promarnili úvahami, hádkami, srdceryvnými spory a hašteřením nad fotografií, která pomalu a jistě ztrácela svůj původní lesk. Když napětí dosáhlo hranice výbušnosti, Sally se zamkla ve své pracovně a snažila se překládat nápisy na kameni z Drie Koppen nebo malované symboly z Witte Bergu. Kamenné rytiny, malby na kameni a překlady starých nápisů, to byla její specialita.

Já zase zuřivě pobíhal po výstavních prostorách. Hledal jsem na exponátech prach a vymýšlel nějaký nový způsob vystavení dalších vzácností, které plnily naše sklady a skládky v místnostech nahoře. Také jsem si krátil čas sčítáním zápisů v knize návštěv a provázením školních výprav – prostě jsem dělal všechno, jen ne pořádnou práci. Nakonec jsem vyšel nahoru a zaklepal na Sallyiny dveře. Ozvalo se něco jako: „Pojď dál, Bene.“ A pak ještě: „Mám napilno, co chceš?“ A tak jsem raději odtáhl a strávil hodinu v oddělení afrických jazyků s černým obrem Timothym Magebou.

Timothy začal v ústavu před dvanácti lety jako metař a uklízeč zároveň. Trvalo mi půl roku, než jsem zjistil, že kromě svého rodného jižního sotha mluví dalšími šestnácti dialekty. Za osmnáct měsíců jsem ho naučil mluvit plynně anglicky a za dva roky i psát. Za další dva roky byl přijat na univerzitu, kde mu k získání titulu bakaláře svobodných umění stačila tři léta. Hodnost magistra si vysloužil během příštích dvou let – a nyní se připravoval na doktorát z afrických jazyků.

Včetně angličtiny jich ovládal devatenáct, což je o jeden víc, než zvládám já. Byl také jediným člověkem, pokud já vím, který s výjimkou mé maličkosti strávil devět měsíců v poušti mezi malými žlutými lidmi a zná dialekty severních i kalaharských Křováků.

Na lingvistu je mimořádně tichý člověk. Když však promluví, je to basso profundo, které dobře odpovídá jeho enormnímu vzrůstu. Navzdory dvoumetrové výšce a svalům, za které by se nemusel stydět ani profesionální zápasník, se pohybuje s elegancí tanečníka.

Fascinuje mě, a přitom se ho trochu bojím. Je úplně holohlavý a jeho kulatá lebka, pečlivě vyholená a natřená olejem, svítí jako černá dělová koule. Má široký rozpláclý nos se zvonovitým chřípím a za masitými, fialově černými rty mu svítí silné bílé zuby. Z netečné masky na vás štěrbinami víček hledí divokost zvířete uvázaného na řetězu a co chvíli se mu v očích kmitne něco jako vzdálený pozdrav letní bouřky. V jeho přítomnosti cítíte blízkost satana a nic na tom nemění ani bílá košile a černý pracovní oblek. Třebaže jsem dvanáct let trávil většinu času v jeho přítomnosti, nikdy jsem nedokázal změřit temné hlubiny jeho temných očí posazených do ještě temnější tváře.

Pod mým volným dohledem vedl v ústavu oddělení afrických jazyků. Spolu se čtyřmi mladými Afričany a jednou černou dívkou vydal doposud oficiální slovníky sedmi hlavních jazyků, kterými se mluví v jižní Africe. Kromě toho nashromáždili tolik psaného a mluveného materiálu, že si zajistili práci nejmíň na dalších sedm let.

Z vlastní iniciativy, já pomáhal jen málo radou a povzbuzením, publikoval dva svazky africké historie, které vyvolaly bouři hysterických reakcí ze strany bílých historiků, archeologů a recenzentů. V dětství se učil u svého dědečka, šamana a strážce kmenových tradic. Jako součást zasvěcení mu děd v hypnóze nahrál do mozku celou historii kmene, a Timothy dokáže ještě i nyní, po třiceti letech, upadnout do transu a vyvolat si z paměti celou tu horu legend, folkloru, nepsané historie a čarodějných doktrín. Timothyho děd byl za účast na sérii rituálních vražd odsouzen nemilosrdným bílým soudcem k smrti a později také pověšen. Stalo se tak rok před Timothyho vyučením a zasvěcením do kněžského stavu. Timothyho dědictví však samo o sobě představovalo nezměrnou horu studijního materiálu – většinou očividně falešného a velkým dílem nepublikovatelného, ať už kvůli obscénnosti, nebo přílišné explozivitě. Zbytek však byl fascinující, velkým dílem záhadný nebo přímo úděsný.

Z Timothyho materiálu, který nešlo publikovat přímo, jsem hodně čerpal pro svou knihu Ophir – zvláště ty nevědecké a „populární“ části popisující legendy o prastaré rase válečníků se světlou kůží a zlatými vlasy, kteří přišli ze zámoří, dolovali zlato, zotročovali domorodé kmeny a stavěli opevněná města. Jejich civilizace údajně vzkvétala po celá staletí, než zmizela beze stopy.

Jsem si vědom, že Timothy mi sdělil i tajné informace – některé přímo supertajné, které chránila tabu příliš mocná, než aby je mohl prozradit někomu jinému kromě zasvěcence. Vím s jistotou, že mnoho těchto tabuizovaných informací pocházelo z legend prastarých bílých lidí, ale já se je nikdy nepokusil zneužít.

V pondělí, v den Lourenova návratu ze Švýcarska, byla Sally tak nervózní, že se s ní nedalo vydržet. Možnost, že Louren bude vetovat její účast v předběžné expedici, jí nedopřávala klidu. Abych unikl jejím narážkám a nějak zabil poslední dlouhé hodiny čekání, zašel jsem dolů k Timothymu.

Pracoval v malém kumbálu – v ústavu nemáme zrovna místa nazbyt – přecpaném pečlivě uloženými brožurami, knihami, složkami a štosy volných listů, které sahaly téměř až ke stropu. Přesto se zde ještě našlo místo pro moji židli. Je to kus nábytku s dlouhýma nohama, něco na způsob barové stoličky. Navzdory skutečnosti, že mé nohy a ruce mají přiměřenou délku, můj trup je sražený tak, že z normální židle mám potíže dohlédnout přes desku stolu.

Když jsem vešel, Timothy vstal a pozdravil mě obvyklým způsobem. „Á, dlouhán. Buď vítán, Požehnaný!“ Podle tradic Bantu jsou ti z nás, kteří se narodili jako albíni, mají koňské nohy, šilhavé oči nebo hrbatá záda, požehnání duchy a vynikají fyzickou silou. Odvodil jsem si z té víry jistý druh potměšilé radosti a Timothyho pozdrav mě vždycky povzbudil.

Vyskočil jsem na svou stoličku a začal povrchní konverzaci, střídaje témata a jazyky, jak mě zrovna napadlo. Oba, Timothy i já, jsme nesmírně pyšní na svůj talent, a proto se rádi trochu předvádíme. Podle mého přesvědčení nežije na světě člověk, který by dokázal sledovat náš hovor od začátku do konce.

„Připadá mi divné, Timothy,“ řekl jsem konečně, už ani nevím v jakém jazyce, „že nepojedeš se mnou. Poprvé za deset let.“

Okamžitě zmlkl a zpozorněl. Věděl už, že se chystám znovu hledat ztracené město; před pěti dny jsem mu ukázal fotografii a vytrvale jsem z něj páčil nějaký významnější komentář. Začal jsem mluvit anglicky.

„I tak zřejmě o nic nepřijdeš. Jen další honba za stíny. Bůhví kolik už takových bylo. Kdybych aspoň věděl, co mám hledat.“

Odmlčel jsem se a ztuhl v očekávání; Timothyho oči totiž dostaly skelný lesk a oční bulvy pokryl matný namodralý film. Hlava na svalnatém krku mu poklesla, rty se mu začaly chvět a mně běžela nahoru po rukou husí kůže a chlupy v zátylku se mi stavěly do pozoru.

Čekal jsem. Kdykoliv jsem sledoval, jak Timothy upadá do transu, nedokázal jsem se zbavit nepřirozeného napětí a nic na tom neměnila skutečnost, kolikrát už jsem byl svědkem této proměny. Občas k tomu docházelo nechtěně – stačilo slovo či myšlenka a reakce se dostavila téměř okamžitě. Jindy šlo o záměrný akt autosugesce, ale ta už potřebovala přípravu a jistý rituál.

Tentokrát se všechno událo spontánně a já dychtivě čekal. Věděl jsem, že pokud jsou informace tabu, bude trvat několik vteřin, než Timothy silou vůle zlomí kouzlo.

„Zlo –“ řekl chvějícím se sípavým hlasem starce a kapka slin zvlhčila jeho tlusté fialové rty, „– zlo, které musí navždy zmizet z povrchu země a z mysli lidí. Navždy.“

Trhnul hlavou a jeho rty ztratily přísnou strnulost; normální vědomí se vracelo. Následoval krátký vnitřní boj a pak se mu oči náhle rozjasnily. Hleděl na mne a už mě zase viděl.

„Promiň,“ zamumlal anglicky a odvrátil zrak v rozpacích z nechtěného aktu, který jsem neměl vidět. „Dáš si trochu kávy, doktore? Konečně nám opravili vařič.“

Povzdychl jsem si. Timothy pro dnešek skončil. Dnes už žádná komunikace nebude, uzavřel se definitivně. Abych užil jeho vlastního výrazu, „udělal ze sebe negra.“

„Ne, díky, Timothy.“ Pohlédl jsem na hodinky a sklouzl ze stoličky. „Musím ještě zařídit pár věcí.“

„Jdi v míru, dlouháne, a duchové ať vedou tvé kroky!“ Potřásli jsme si rukama.

„Mír s tebou, Timothy. A jestli nám budou duchové nakloněni, pošlu pro tebe.“

Koniec ukážky