Copyright © Hana Whitton, 2011

Copyright © ALPRESS, s. r. o.

Všechna práva vyhrazena.

Žádnou část knihy není dovoleno užít

nebo jakýmkoli způsobem reprodukovat bez písemného

souhlasu držitele práv, s výjimkou krátkých citací

nebo odkazů, které tvoří součást kritického hodnocení.

Copyright © Hana Whitton, 2011

Redakční úprava Vlasta Kohoutová

Grafická úprava obálky Tomáš Řízek

Vydalo nakladatelství Alpress, s. r. o., Frýdek-Místek,

v edici Klokan, 2011

shop@alpress.cz

Vydání první

ISBN 978-80-7466-780-0 (ePub)

ISBN 978-80-7466-781-7 (mobi)

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2015

I.

„Tuhle růži jsem od tebe dostala v Lucembursku a tuhle stolístku zase, když jsme se setkali poprvé na české půdě.“

Blanka z Valois k němu oddaně vzhlédla, modré oči průzračné, půvabnou tvář lemovanou zlatou svatozáří plavých vlasů. „Vzpomínáš?“

„Jak bych mohl zapomenout, miláčku můj? Já tě přesto vždycky spojoval s vůní levandule. Levandulová princezna jsem ti říkal. To proto, že levandule symbolizuje tvou rodnou zemi, Francii,“ usmál se na ni s láskou.

„Čteš si v maminčině bibli, tatínku?“

Karel IV. sebou při těch slovech polekaně trhl, jako by ho dcera Kateřina přistihla při něčem nedovoleném. Blančina iluminovaná bible mu vyklouzla z prstů, jako by se o ni popálil, a s žuchnutím dopadla na naleštěné dlaždice podlahy. Z tuhých stránek, na okrajích trošku ohmataných, vyklouzly dva vylisované květy. Byly to růže, které Karel kdysi věnoval své manželce Blance z Valois. Dávno ztratily barvu a jejich okvětní lístky byly křehčí než hebká motýlí křídla, protkaná jemnými žilkami. Jejich vůně už dávno vyvanula, a přesto ji Karel ucítil pokaždé, když zavřel oči. Vybavila se mu okamžitě stejně jako vzpomínky na Blanku.

Na první lásku se nikdy nezapomíná.

Karel se nyní rychle shýbl a sebral bibli z podlahy. Opatrně pak zasunul růže zpátky mezi stránky. Tahle zbytečně protahovaná činnost mu pomohla nabýt rovnováhy. Odložil bibli a s úsměvem pohlédl na dcerku. „Ano, četl jsem si v maminčině bibli, Kateřino.“

Pokaždé když se na dceru zadíval, užasl, jak se podobá matce. Měla stejně průzračné modré oči, hebkou alabastrovou pleť a vlasy tak světle plavé, že připomínaly bílé zlato. Bylo jí sotva sedm let a jemu se někdy zdálo, jako by se díval na skoro stejně starou Blanku, když se poprvé setkali ve Vincennes. Oddali je ještě jako děti a jejich manželství trvalo po pětadvacet let. Zdálo se však krátké, protože každý den s Blankou byl harmonický a krásný, a uběhl proto nepředstavitelně rychle. Dosud se nesmířil s tou hroznou pravdou, že odešla navždy, že zemřela v pouhých dvaatřiceti letech. Někdy měl pocit, jako by zemřel s ní, tak pevně propojeni byli, jako když dva mladé pružné spletené stromky léty prorostou v jeden mohutný silný kmen.

A když rok po Blančině smrti zemřela i jejich prvorozená dcera Markéta, nechtělo se mu někdy už vůbec žít. Věděl však, že má povinnosti k národu, k politickému odkazu svých předků. A hlavně k druhorozené dceři Kateřině. To ho drželo při životě, jakkoli někdy křehkým poutem.

I když v prvních dnech po Blančině smrti se dceři vyhýbal, neboť nesnesl pohled na tvář tak podobnou té Blančině.

Odložil bibli, přistoupil k děvčátku a pohladil je po plavé hlavě.

Kateřina k němu vděčně vzhlédla. Na Pražském hradě se cítila bez maminky a sestry sama a opuštěná. Stýskalo se jí, i když věděla, že Markéta by s nimi tak jako tak dlouho nezůstala. Provdali ji, mladičkou, za Ludvíka I. Velikého, a ten obstarožní manžel si ji chtěl odvézt k sobě.

Bála se však otci svěřit se svými pocity a úzkostnými stavy. Nepochybovala o tom, že ji miluje z celého srdce, ale jeho vznešený majestát naháněl uctivý strach tak trochu i jí. Nakonec se ale osmělila. „Stýská se ti po mamince? Vzpomínáš na ni?“ vyhrkla rychle, aby ta slova nemohla vzít zpět.

„Ano, stýská se mi.“ Někdy mám pocit, že jsem zemřel s ní. Nežiju, jen přežívám. „A vzpomínám na ni moc často,“ vypravil ze sebe spěšně, aby ho nezradil hlas. Musel chvilku počkat, aby potlačil slzy. Pocítil po nich jen hořkou pachuť na jazyku. „Jednou se s ní však setkáme, a v tom spočívá naše útěcha.“

„Ano? A kdy?“ vyhrkla dychtivě Kateřina a soustředěně pátrala v otcově tváři. „Kdy se sejdeme s maminkou?“

Karla ta bezelstná otázka zaskočila. Dovedl čelit úskočným útokům nepřátel stejně jako uhlazeným diplomatickým řečem, mnohdy nebezpečnějším než otevřený útok, avšak před vlastní dcerou s Blančinýma průzračnýma očima se mu nedostávalo slov. Jak jí odpovědět, a nezranit ji přitom?

„Setkáme se s ní jednou, až se i my vydáme po cestě, na níž nás předešla stejně jako ostatní naši drazí. Na cestě, z níž není návratu.“ Náhle pocítil v ústech trpkou pachuť zklamání, stejnou, jako pocítil coby dítě on sám, když mu otec Jan Lucemburský odpověděl podobně vyhýbavě na totéž. Karel se tehdy nechal ukolébat lichou nadějí, že se opět setká s matkou Eliškou Přemyslovnou, že se rodiče, žijící odloučeně, znovu sblížili. Jak se tehdy mýlil.

Kateřina si nechala tatínkovo rozšafné vyjádření projít hlavou. „Chceš tím říct, až zemřeme?“ zeptala se ho zpříma.

Pokaždé ho ohromila svou bystrostí a nebojácnou odvahou, s jakou říkala i nepříjemné pravdy.

„Ano,“ odpověděl jí bez zaváhání. Miloval tohle dítě nade vše, ale pravdu přikrašlovat nehodlal. Ani Kateřině ne, nebo právě jí ne. Ostatně je to královská dcera a musí si zvykat na těžký panovnický úděl už od útlého mládí. Okolí na ni bude klást v budoucnu mnohonásobně větší nároky než na ostatní běžné smrtelníky.

„Hm,“ udělala jen Kateřina a našpulila zamyšleně růžové rtíky. Po mamince se jí moc stýskalo a měla ji převelice ráda, ale tenhle svět se jí zatím ještě opouštět nechtělo. Byl přece tak plný zajímavých a krásných věcí a ona z něj dosud mnoho nepoznala. Každé ráno se těšila na nové zážitky, které jí den přinese.

Teď se mezi nimi rozhostilo ticho, klidné a harmonické, do jakého se občas nořívali. Úzkým gotickým oknem zakončeným složitou růžicí do komnaty dolehlo z nádvoří Pražského hradu zazvonění podkov o dlažbu, pak změť mužských hlasů a nakonec dívčí smích. Zanedlouho se chodbou rozezněly rázné kroky.

„Přijel spěšný posel se zprávami z Anglie, Milosti,“ hlásil po chvíli komorník, uctivě postávající s dlaní přitisknutou na hrudi a hlavou skloněnou na prahu.

A ta křehká chvilka sdíleného štěstí, kterou prožíval otec s dcerou, vzala rázem za své.

Karel jen pokynul, aby posel vstoupil.

Měli jsme za to, že nám po té dlouhé cestě do Calais, na niž jsme se vydali s chotí Philippou, ubude jedna starost, když ve Francii provdáme nejstarší dceru Isabellu. Jejímu sňatku se synem vévody brabantského však nemělo být požehnáno.

Karel IV. odložil dopis od anglického krále Edwarda III. Měl ho rád a vycházel s ním dobře, navzdory té jeho vleklé válce s Francií, jíž chtěl Edward prosadit svůj nárok na francouzský trůn. Byl to protihráč na úrovni. A postaral se už, ač o pouhé čtyři roky starší než Karel, o četné rozhojnění svého rodu. Karel si nyní ani nestíhal vybavit, kolik dětí už vlastně Edward se svou královnou Philippou má. A levobočků, těch bylo jistě nepočítaně.

Bolestně ho bodlo u srdce a ta myšlenka, kterou odháněl jako dotěrný hmyz, se opět vrátila se znásobenou naléhavostí – nemá dědice. Nezajistil si dosud následníka trůnu. V duchu opět slyšel hlas prastrýce Balduina, trevírského arcibiskupa, kdysi věrného rádce Karlova otce Jana Lucemburského, a nyní i Karlova důvěrníka. „Měl by ses znovu oženit,“ jako by mu našeptával ten šikovný strůjce diplomatických sňatků. „Musíš přece říši zajistit nástupce! Dědice trůnu!“

Proč si to nepřiznat – Balduin měl pravdu. Karel věděl, že se dalšímu sňatku nevyhne. Proč se tedy neucházet o ruku Edwardovy dcery Isabelly, jak na to ostatně Edward ve svém listě učinil nejednu celkem nepříliš zastřenou narážku? Byl by to dobrý spojenec a tenhle sňatek by Karlovi jistě poskytl užitečnou diplomatickou podporu v postavení římského krále, které v jednom kuse někdo ohrožuje. O nic jiného tu nešlo.

Pouze o tohle a o dědice.

Blanka z Valois byla jedna jediná, po ní už nepřijde žádná, po ní se už nikdy nezamiluje, bude pouze plnit své povinnosti. Jako třeba dát národu a trůnu dědice.

Karel se obrátil ke svému kancléři Mikuláši Luckůvovi, kterého před nějakou chvílí nechal zavolat. Pan Mikuláš jen trpělivě čekal, až Karel dočte. Usrkával přitom víno, zamyšlený pohled upřený do plamenů tančících v krbu. Oba měli tyhle okamžiky, naplněné tichým porozuměním, rádi.

„Mohl bys mi, Mikuláši, připomenout, jak se to má s anglickou princeznou Isabellou? Myslím, že její jméno doprovázel nějaký… nu, řekněme téměř nepříjemný skandál ve spojitosti se sňatkem.“

Mikuláš postavil stříbrný pohár na malý stolek vedle krbu, pohrdlivě se zasmál a mávl jen rukou. „A nejeden! Za ten první asi nemůže – král Edward ji chtěl provdat jako tříletou za Pedra Kastilského. Ale z toho sňatku nakonec sešlo. Edward se nicméně nevzdal – však víš, jak mu na spojenectví se Španělskem záleží. Vypadá to, že u Pedra uspěje nakonec s druhou dcerou, s Joannou,“ Mikuláš se nevesele zasmál. „Abych se však vrátil k Isabelle. Je podle všeho velice… osobitá. Půvab jí sice neschází, ovšem stejně tak ani pevná vůle a tvrdohlavost.“

„To jistě zdědila po tatínkovi, tedy tu pevnou vůli a tvrdou hlavu,“ poznamenal pobaveně Karel.

Oba muži si vyměnili chápavé pohledy a dali se do hlasitého smíchu.

„Dovede být nespoutaná a divoká. Po pravdě, chová se někdy jako rozmazlené děcko, a Edward, který se v ní vidí, jí ochotně splní každé přání.“ Mikuláš se odmlčel a krátce se zamyslel, zda se s Karlem podělit i o další informaci. Isabella byla přece jen královská dcera. Pak usoudil, že by měl panovník vědět všechno. „Je… rozhazovačná. A Edward za ní pak platí dluhy. Nemalé. Také z posledního sňatku s Louisem de Male, synem vévody brabantského, přednedávnem sešlo. Oficiálním důvodem je prý to, že si ten brabantský mladík v poslední chvíli uvědomil, že mu Angličané zabili u Kresčaku tatínka. Ovšem že mu tohle rozpomínání ale trvalo! Edward s Philippou a Isabellou se už mezitím dostavili na zásnuby a svatbu. Podle mě stačilo tomu chlapci pár dní s Isabellou, aby se náhle rozpomněl, že obě urozené rodiny dělí prolitá krev.“

„Bylo by dobré mít v Anglii spojence,“ poznamenal Karel.

„To ano,“ musel připustit Mikuláš. „Dobré by to bylo.“

Tak proč ne Isabella, impulzivní a tvrdohlavá, pomyslel si Karel.

Blanka byla tak jako tak jedna jediná.

Žádná ji nenahradí.

* * *

Avignonský papež Kliment VI. potěšeně naslouchal zprávám, které mu přinesl jeho tajemník Sebastian. „Český a římský král Karel IV. vstoupil v jednání o sňatku s nejstarší dcerou anglického krále Edwarda III. Isabellou. Nejsou to jen dvorské klepy, je to jeho skutečné rozhodnutí – ostatně více se jistě dozvíš z Karlova listu.“ S těmi slovy podával Klimentovi dopis s královskou pečetí.

Kliment se dychtivě pohroužil do čtení. Tuhý list popsaný energickým písmem se mu lehce chvěl v prstech.

„Žádá po nás požehnání a generální dispenz ke svatbě s osobu případně příbuzensky spřízněnou.“ Kliment poklepával dopisem, nyní stočeným do úzké ruličky, o dlaň. „Nu, má mít obojí. Zaslouží si to!“ přikývl posléze blahosklonně.

Kliment, který kdysi, když se Karel, tehdy ještě mladičký kralevic Václav, vzdělával u francouzského dvora, býval jeho učitelem a rádcem a vždy v něm spatřoval svého syna. Tím rádcem zůstal do dneška a v Karlovi vlastně toho syna vidět nepřestával. To on se zasadil o to, aby Karla zvolili římským králem.

„I když by bylo jistě příjemnější, kdyby se po nové manželce poohlédl ve Francii.“

„Je to možná prozíravý tah,“ namítl opatrně Sebastian. Nechtěl Klimenta, kterého přibývající roky a s nimi neúprosně se blížící stáří změnily z velkorysého a otcovsky laskavého rádce v nedůtklivého, snadno popudlivého starce, zbytečně rozladit. „Edward bojuje už hezkou řádku let o francouzský trůn. Pokud by ho získal, ocitl by se Karel k francouzskému dvoru sňatkem s Isabellou pravděpodobně ještě blíže, než kdyby se teď oženil s francouzskou princeznou.“

Kliment nesouhlasně našpulil ústa. „Máš pravdu,“ musel však připustit, i když mu to nějakou chvíli trvalo. „Možná se ale Karel vyhýbá při výběru manželky francouzskému dvoru i z jiného důvodu,“ musel mít Kliment poslední slovo. Je ostatně papež, a Karla navíc zná od dětských let. Vidí mu až na dno duše jako nikdo jiný. Tedy alespoň se to pořád domníval. „Francouzský dvůr – to mu jistě přináší bolestné vzpomínky na jeho milovanou choť Blanku. Ti dva byli stvořeni jeden pro druhého. Takový vztah je jedinečný, výjimečný a člověk ho potká obvykle pouze jednou za život, potká-li ho vůbec. Poznali se jako děti, ti dva, Karel a Blanka. A jejich manželství, takový ten vykalkulovaný, diplomaticky výhodný sňatek, přínosná dohoda mezi Karlovým otcem Janem Lucemburským a Blančiným tatínkem Karlem z Valois, proměnila láska v harmonický svazek. Karlovu a Blančinu lásku pak nezničilo ani dlouhé odloučení, když Karla poslali do Itálie a Blanku do Lucemburska. Ba naopak, posílilo ji. Škoda jen, že jim bylo dopřáno tak málo společných let!“

Kliment si povzdychl. Přibývalo dní, kdy toužil vrátit čas do dávno uplynulých let, do dob vlády francouzského krále Karla Sličného, Blančina bratrance a mecenáše jejího mladého manžela, českého korunního prince Karla.

Kliment se opět vrátil k dopisu. Máchl přitom nerudně rukou na znamení, že Sebastiana prozatím propouští.

Elizabeth z Waltonu unaveně rozhrnula štíhlou rukou těžké kožené záclonky na okénku kočáru. Krajina venku se jí zdála nepřátelská a za každým stromem, ztemnělým snášejícím se soumrakem, či keřem, připomínajícím nakrčeného dravce přichystaného k útoku, jako by číhalo nebezpečí.

Tuhle cestu do Českého království, na kterou ji vyslal Edward III., jí byl čert dlužný!

Avšak to poslání, jímž ji pověřil sám anglický král, se jaksi nedalo odmítnout.

Dodnes vlastně neví, zda se jí dostalo významného čestného úkolu či zda se jí tak Edward pouze rychle a šikovně zbavil. Obojí bylo možné.

Anglický král se chtěl obeznámit se zemí, do níž vyšle svou milovanou dceru – a koho jiného pověřit úkolem tak choulostivým než urozenou šlechtičnu, jejíž rodina vždy loajálně sloužila anglickému trůnu.

Vyloučit se nicméně nedala ani ta druhá, poněkud ošklivá možnost. Chtěl se jí co možná nejrychleji zbavit, když se jí nabažil. Elizabeth se pro sebe kysele usmála. Jak trapně otřele ta slova zněla! Byla však pravdivá. Elizabeth z Waltonu pouze rozhojnila řady Edwardových milostnic, třebaže se jako každá z jejích předchůdkyň domnívala, že ona je ta jediná, ta pravá. A stejně jako ty před ní marně. Marně zejména poté, co se u dvora objevila krásná Joan z Kentu. Okouzlila každého nevšední krásou a dokonalým vystupováním, šarmem a vznešeným původem. O její přízeň zápasili urození rytíři, mnohdy podle rčení, že v lásce a ve válce je všechno dovoleno. O Joaninu ruku se ucházel Edwardův syn Černý princ, ani to však Edwardovi nezabránilo dvořit se téhle nejkrásnější ženě Anglie.

Elizabeth se ušklíbla. Co na tom nyní sejde? Možná je lepší, bude-li daleko od anglického královského dvora, kde bylo tak ponižující mlčky přihlížet, jak ji na výsluní královské přízně vystřídala jiná. Tady, v téhle končině uprostřed hlubokých lesů, o ní nikdo nic neví, tady si může dál hrát na ctnostnou dámu z urozeného rodu. Tady jistě nebude potíž najít si nějakého vhodného zazobaného ženicha a konečně se usadit, spočinout v poklidném závětří, stranou dotírajících starostí i zlých lidských řečí.

A až sem přijede Isabella, až se provdá za Karla IV., tak jí bude ještě vděčná za každou radu a pomoc.

Elizabeth si povzdychla. Musím se rychle obeznámit s místními zvyklostmi, umiňovala si. Musím se postarat o to, abych měla pořádný náskok před Isabellou a stala se tak pro ni nepostradatelnou. Věděla však, že tohle lehké nebude. Isabella byla na královskou dceru až nevkusně zvídavá a bystrá a s novými situacemi a podmínkami se vždy sžívala neuvěřitelně rychle. Byla nejen půvabná, ale i chytrá.

Ne, lehké to nebude.

A co v životě také je?

Elizabeth se opět zahleděla ven do krajiny temnějící ve snášející se noci. Cesta do Doveru a plavba přes La Manche do Calais se jí líbily. Příjemné bylo i putování Francií a Lucemburskem, kam zavítala z čistě diplomatických důvodů jako do země Isabellina snoubence. Pak však krajina nabývala na divokosti, o níž si zpočátku marně namlouvala, že je romantická. Temné hvozdy a horské bystřiny ženoucí se s ohlušujícím řevem přes velké omleté balvany a trouchnivějící kmeny padlých stromů, obrostlé svěže zeleným mechem, jí naháněly strach, jakkoli se ho před doprovodem snažila nedávat najevo.

Bylo to tu všechno tak… barbarské, na míle vzdálené od dokonalého pohodlí a vyumělkovaného přepychu anglického či francouzského dvora.

Tma zhoustla tak, že se zdála téměř hmatatelná, a Elizabeth znovu sevřel spár zoufalého strachu.

S úlevou uvítala kalné světlo lucerny zavěšené nad vchodem do zájezdního hostince, i když věděla, že ji tam čeká k večeři jen tvrdá a vysušená pečeně a poté nepohodlné lůžko v nějakém malém kamrlíku se stěnami v koutech zčernalými plísní.

„Myslíš, že to byl dobrý tah?“ obrátil se Balduin Trevírský k Arnoštovi z Pardubic. Arnošt, první český arcibiskup, se s Karlem IV. znal z dob jeho pobytu v Itálii a stal se královým věrným rádcem. Byli si blízcí, stali se z nich dobří přátelé a Karel dal často na Arnoštovu moudrou radu.

„Máš na mysli ten Karlův chystaný anglický sňatek? To jeho náhlé, nebo spíš unáhlené zasnoubení s anglickou princeznou Isabellou?“ zeptal se Arnošt s úsměvem, do veselí měl však daleko. Král Karel se o svém rozhodnutí, které se patrně nyní už i jemu samotnému zdá unáhlené, s nikým pořádně neporadil. Něco takového bylo v přímém rozporu s jeho jinak přísnými zásadami. Všichni sice chápali jeho hluboký žal nad smrtí milované choti, ale… Sňatek s Isabellou by navíc nebyl zrovna nějaké přehnaně velké diplomatické terno. Rozhodně ne za stávající situace.

„Ano.“

Oba se krátce odmlčeli. Nesouhlasili s tím sňatkem. Avšak jak Balduin, tak Arnošt chtěl, aby s pochybnostmi začal ten druhý. Nač zbytečně vykládat karty na stůl?

„Bylo to… překvapivé,“ pronesl po chvíli Arnošt z Pardubic.

„A zcela nečekané,“ přispěchal se souhlasem Balduin. „Zejména po tom Isabellině posledním nešťastném zasnoubení, z něhož nakonec opět sešlo. Snoubenec se prý náhle rozpomněl, že mu otce zabili Angličané. A to teprve po příjezdu krále Edwarda s královnou Philippou.“

Oba muži si nyní vyměnili pochybovačný pohled.

„Ta pozdní vzpomínka v tom jistě nesehrála hlavní úlohu,“ dodal Arnošt. „Třeba se ten snoubenec zalekl něčeho jiného. Princezna Isabella je prý sice krásná, ale také velice svéhlavá a rozmarná. A rozhazovačná.“

„Papež Kliment se však proti tomuto Karlovu chystanému sňatku otevřeně nepostavil.“

„To ne, i když se nechal slyšet, že se Karel měl při výběru manželky obrátit spíš k francouzskému dvoru.“

„Diplomaticky to zase není zcela špatný tah, vezmeme-li v úvahu, že Edward už nějakou dobu usiluje o francouzský trůn,“ mínil nepřesvědčivě Balduin. Podle něj byl spíš opak pravdou. „Kdyby se Edward stal přece jen francouzským králem…“ Znělo to však, jako by utěšoval sám sebe.

Opět se nakrátko rozhostilo ticho.

„To sice ano,“ prolomil je po chvíli Arnošt. „Ale nebylo by lepší získat si sňatkem dobrého spojence někde blíž? V sousedství?“ Ta otázka rozhodně nebyla řečnická.

„Moje slova, Arnošte! Uvažovals o… nějaké konkrétní možnosti?“ vyzvídal Balduin.

„Kdo by také neuvažoval, když nás královna Blanka tak náhle opustila! Karel nemůže zůstat vdovcem navěky – je třeba myslet na dědice trůnu. Podle mě by bylo taktické vybrat Karlovi choť, která by mu byla nejen dobrou oporou a stala se matkou jeho syna, ale přinesla by i jisté… územní, mocenské a diplomatické výhody.“

„Jako třeba?“

„Jako třeba podporu v Karlově postavení římského krále a výhledově též císaře.“

To byl rozumný návrh. O římský trůn se dral Günther ze Schwarzburgu.

„Měls na mysli někoho z rodu Wittelsbachů?“ Balduina potěšilo, že oba s Arnoštem uvažují stejným směrem. I on se v duchu obíral touhle možností. Bavorská větev Wittelsbachů, jmenovitě falckrabata rýnská, hrála nyní v evropské politice významnou úlohu. Rudolf II. Rýnský sice podporoval Günthera ze Schwarzburgu coby protikandidáta na římského krále, ale všeho do času. Navíc jí patří, vedle toho cenného kurfiřtského hlasu, Falc, která by České království územně posílila. Co v tomhle nově se rodícím světle s anglickou nevěstou? Vždyť Anglie je tak daleko! Jaké državy by ona Karlovi přinesla? Jakou podporu v jeho úřadu římského krále a jednou jistě i římského císaře? A je-li navíc rozmarná a tvrdohlavá, jak se o ní na evropských dvorech šušká…

„Anna Falcká, dcera Rudolfa II. Rýnského a Anny Korutanské, je dosud neprovdána.“

Arnoštova slova jako by na kratičký okamžik zůstala viset ve vzduchu.

Balduin se k němu užasle obrátil. „I já na ni myslel!“ vyrazil ze sebe a vzápětí za to měl na sebe zlost. Nebylo to diplomatické. Za ta léta naplněná vedle duchovní činnosti politickými posláními se naučil potlačovat a skrývat své pocity a nedávat najevo hnutí mysli. Nyní se však neovládl. Stárnu, pomyslel si hořce. Co s tím nadělám! Bylo by přece směšné lhát sám sobě! Bude mi pětašedesát, a pokud se někdo vůbec takového věku dožije, pak odpočívá někde na zaslouženém výměnku. Jen já se pořád harcuju po celé Evropě. A pro co? Pro slávu rodu přece! Pro věhlas Lucemburků.

Nějak mu to ale nešlo od srdce.

Rychle však zapudil to rozladění, neboť věděl, že před sebou má nelehký úkol.

„Je s podivem, že ji dosud neprovdali,“ pokračoval Arnošt, neboť chtěl Balduinovi pomoci z rozpaků. „On s ní tatínek hrál ty diplomatické hry až příliš dlouho.“

„Neměla to prý lehké, když jí matka zemřela tak brzy.“

„To ne. Kolik Anně mohlo tehdy být? Dva tři roky? Víc určitě ne.“

„A lehké to mít nebude ani nyní, když se Rudolf žení podruhé.“

„Že prý je ta jeho nevěsta Markéta Sicilská mladší než Anna.“

Balduin jen mávl rukou. „I to je pravda,“ přitakal. „A Rudolf prý toká jako ten pověstný tetřev. To by nám ale mohlo ulehčit situaci, pokud by nám Karel popřál sluchu a přiklonil se k našemu názoru.“

Arnošta potěšilo, že Balduin použil množného čísla, a začal mluvit o věcech příštích jako o společném plánu. Zahřál ho pocit vzájemného spiklenectví. „Jak ale s podobnými… úvahami seznámit krále Karla?“ zeptal se Arnošt a čelo mu proťala hluboká starostlivá vráska. Karel už nebyl sedmiletý kralevic, kterému prostě nevěstu vybrali, protože to bylo pro všechny diplomaticky výhodné. Nyní rozhodoval sám, v politických, natožpak v soukromých záležitostech.

„Přijde na to i bez nás,“ pousmál se vědoucně Balduin. „Pokud na to už nepřišel. Anna Falcká je pro něj ta nejvýhodnější partie. Anna Falcká je ta pravá. Nedivil bych se, kdyby mu Isabellu nějak šikovně nenastrčil její královský tatínek.“

„Co ale pak s ním? A s Isabellou? Pokud je mi známo, tak Karel už učinil dosti závažné kroky k uzavření tohoto manželství.“ Nemile se zavázal.

„Ano, trochu to uspěchal, ale jistě si poradí i tady. Je to obratný diplomat, a král Edward je nakonec už na podobné situace zvyklý – Karel není první nápadník, který zasnoubení s jeho dcerou zrušil. A nebude jistě ani poslední, jakkoli je to smutné.“

„Papež Kliment by ale volbou Anny – pokud by ovšem král Karel IV. změnil své rozhodnutí oženit se s anglickou princeznou Isabellou – rozhodně nadšený nebyl.“

„To jistě ne. Rudolf vždycky podporoval toho římského krále, který stál v opozici proti avignonskému papeži. A pak, Wittelsbachové jsou v klatbě.“

„To je jedna věc. Ten druhý háček spočívá v tom, že Karel a Anna jsou spřízněni.“

„Jen vzdáleně,“ namítl Balduin, který se patrně na podobnou poznámku důkladně připravil. „Jde o příbuzenství čtvrtého stupně, protože Anna a Karel mají společného praděda, Rudolfa I.“

„Dá se to… nějak obejít? Nedovedu si představit, že by papež Kliment dal Karlovi souhlas k sňatku s dcerou Rudolfa Rýnského, svého úhlavního nepřítele, notabene uvrženého do klatby.“

„Obejít se dá všechno,“ mínil Balduin, „ale v tomhle případě to rozhodně lehké nebude.“

„Je nám skutečně nesmírným potěšením setkat se s dvorní dámou princezny Isabelly Anglické!“ Slova Karla IV. zněla upřímně a jeho hluboký, melodický hlas připomínal Elizabeth laskavé pohlazení. Upřímně ji překvapilo, že ji přijal sám panovník, avšak od místních urozených dam ode dvora se už stačila dozvědět, že král Karel prostě takový je – rád dostával zprávy z první ruky, dal hodně na první dojem, a proto vítal osobní jednání. Nejednou se prý vydal do města v přestrojení, v prostém šatu řemeslníka, aby se dozvěděl pravdu.

Teprve nyní se odvážila pozdvihnout zrak. Karel IV. měl nejen příjemné a uhlazené způsoby, byl to také výjimečně hezký muž. Byl vysoký a urostlý a tvář s výraznými rysy mu vroubily husté tmavohnědé vlasy a vous zastřižený podle poslední módy do elegantní špičky. Z hnědých očí vyzařovala laskavost, ale také prožitý zármutek a bolestné životní zklamání. To mu však jen dodávalo na přitažlivosti stejně jako vznešený královský majestát, který prozrazovalo každé jeho gesto.

Elizabeth věděla, že si své výjimečné postavení v evropské politice i vlastním království získal nejen díky urozenému původu, ale zejména díky svému nevšednímu diplomatickému umu a státnické osobnosti. Pověst o něm nelhala ani v nejmenším, byl vskutku obdivuhodný.

U srdce ji bodla závist. Isabella, ta rozmarná, rozmazlená a vrtošivá dcera milujícího královského tatínka, si ho nezaslouží.

Být na jejím místě…, napadlo ji vzápětí. Rychle, i když jen na kratičký okamžik, sklopila oči. Karel IV. se mohl jevit jako laskavý hostitel, nepodceňovala však jeho bystrý úsudek a to, že je jistě dobrý pozorovatel. Viděl by jí až na dno duše a přečetl by si v ní tuhle kacířskou myšlenku, která v ní vzklíčila.

Určitě se k tomu nápadu vrátí, ale až později, až bude o samotě ve své komnatě. I když… ona se se zlatou lžičkou v ústech nenarodila, a tak může na podobného vysoce postaveného ženicha rychle zapomenout.

„Její Milost princezna Isabella ti posílá vřelý pozdrav.“ Elizabeth s těmi slovy podávala Karlovi skvostnou šperkovnici, která obsahovala dýku s rukojetí vykládanou drahokamy. Dala se použít též jako nůž na krájení pečeně, v té době tak módní doplněk každého urozeného muže.

Isabella o tomhle dárku sotva věděla, to Edward přikázal, aby pro jejího budoucího manžela vybrali nějaký vzácný dar.

Karel drahocennou schránu otevřel. Na purpurové podložce se zatřpytila dýka a rubíny na její rukojeti zajiskřily rudými jiskérkami. Na pochvě, ležící vedle té vzácné zbraně, se proplétali dvouocasí lvi, motiv Karlových erbů. Byla to mistrovská práce, ale Karlovi bylo jasné, že ji neobjednala Isabella. Neodpovídalo to tomu, co se o ní dozvěděl. Ne že by ho ty zprávy jeho špehů zrovna potěšily. Své už sice o téhle rozmařilé a svéhlavé princezně z ostrovní říše věděl, ale netušil, že je to s ní až tak složité. Jeho cílem byl sice diplomaticky výhodný sňatek, ale chtěl v nové manželce získat dobrou a spolehlivou matku nejen budoucího dědice trůnu, ale také princezny Kateřiny. Chtěl v ní získat ženu, jež mu dá syna a jež mu bude pevnou oporou a jistým zázemím. Podle důvěrných informací nesplňovala Isabella Anglická ani jediné z těchto kritérií. Podle všeho se chtěla jen bavit, a ne se zatěžovat povinnostmi.

A po pravdě řečeno, on zase nehodlal trávit dny řešením dívčích rozmarů.

Zalitoval, že se tehdy ve slabé chvíli naplněné smutkem, žalem a pocitem, že pro něj už tak jako tak vše skončilo, nechal strhnout k neuváženému kroku. Něco podobného dříve nedělával.

Věděl však, že nyní nemá cenu plakat nad rozlitým mlékem. Musí té situaci čelit a nějak ji vyřešit. Kdoví, třeba to vše může ještě vzít obrat k lepšímu.

Moc tomu ale nevěřil.

„Krásné!“ pochválil dárek. Usmál se na anglickou vyslankyni.

Ta si z jeho pohledu přečetla, co si o celé věci myslí, přesto v něm však nenašla zlobu. V tom okamžiku pochopila, že si tenhle mocný panovník dokáže získat každého – ne ostrým slovem, ne tvrdou ránou. Podmaní si své okolí laskavostí a dobrotou, jakkoli neústupnou. Jen málo lidem se dostane takového daru. Zalitovala v tu chvíli opět, že mu není rovna rodem – jak sladce přitažlivý sen by to byl, stanout po jeho boku! Ostatně proč ne? Nebylo to zase tak nemožné. Krátce stanula i po boku anglického krále, a jen dobrý Bůh ví, jak by to všechno dopadlo, nebýt ženat, a hlavně – nebýt to Edward!

Tenhle muž je však jiný. Třeba…

K té myšlence se opravdu musím vrátit, zopakovala si v duchu a nasadila opět ponížený úsměv.

Karla se náhle zmocnil nepříjemný pocit. Nedokázal si vysvětlit, odkud se tak zčistajasna vzal, ale najednou tu byl a varoval ho před touhle ženou, která se staví do očí jako ztělesnění všech křesťanských ctností, ve tváři má však vepsanou úskočnost. V prvních letech panování se podobným pocitům bránil, nechtěl na ně dávat, protože se zdály rozumově nepodložené. Časem musel svůj názor poopravit – to jeho mysl zachytila signály na první pohled nepostřehnutelné.

Věděl, že se nemýlí ani v Elizabethině případě. A věděl také, že se musí mít na pozoru.

„Dvorní dáma mé dcery princezny Kateřiny, urozená paní Rozálie z Bergu, ti bude dělat za tvého pobytu v Praze společnost a seznámí tě s naším dvorem.“ A Karel s těmi slovy tleskl do dlaní, aby uvedli paní Rozálii, a hlavně aby dal Elizabeth najevo, že audience skončila.

Karel IV. pozoroval přes okraj těžké zlaté číše prastrýce Balduina, toho obratného diplomata a ještě obratnějšího zprostředkovatele královských sňatků, a jako by mu četl myšlenky. Měl by ses oženit! Určitě tohle teď řekne!

„Měl by ses oženit, Karle,“ obrátil se k němu Balduin Trevírský, odložil pohár a natáhl zkřehlé ruce ke krbu. Karel sice přestavěl Pražský hrad v sídlo na svou dobu nevídaně přepychové, ale mrazivá zima pozdního ledna se zrádně vloudila i do příjemně vyhřátých komnat. „A je dobře, žes k tomu učinil už první kroky.“

Karel se nevesele usmál. Také on nyní postavil číši na malý vyřezávaný stolek vedle krbu a unaveně si promnul oči. Chtěl se strýci svěřit se svým plánem během jeho pražské návštěvy, měl však vědět, že Balduin bude víc než dobře zpraven. Síť jeho špehů byla stejně kvalitní, ne-li lepší než ta Karlova.

Karel se zahleděl do houstnoucího šera, které zastíralo oblohu za oknem jako těžký sametový závěs. Temný obrys Petřína se ve snášejícím se soumraku rýsoval jako nějaké obrovské, tajuplné zvíře.

„Nevím, jestli ten krok byl zrovna nejšťastnější,“ přiznal Karel po chvíli. Na okamžik měl pocit jako malý, provinilý chlapec, který stojí před všemocným strýčkem Balduinem a v nervozitou zvlhlých dlaních žmoulá sametovou čapku ozdobenou pérem. Proč ale strýci lhát? Na to se znali už příliš dlouho a příliš dobře. A komu jinému se ostatně se svými pochybnostmi svěřit?

Dříve tu vždy bývala Blanka.

Kdo mu vlastně zůstal z celé té tak početné a rozvětvené rodiny?

Koniec ukážky

Table of Contents

Titulná strana

Tiráž

I.