Tom Rasty

Pampália

Ukážkaz elektronickej knihy

Text © TOM RASTY

Vydavateľ: Richard Lunter – KICOM

Telgárt 16, 976 73, IČO: 33826781

Objednávky: www.knihanaj.sk

info@knihanaj.sk

Vydanie prvé, rok 2014

Ilustrácie: Ladislav Markušovský

Obálka, zalomenie: Ing. Stanislav Mlynár

Korektúry: Jana Burdová

ISBN: 978-80-971758-4-9

Všetky práva vyhradené.

Žiadna časť tejto publikácie nesmie byť rozširovaná, kopírovaná

bez písomného súhlasu majiteľa autorských práv.

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2015

Knížka Toma Rastyho je jako pohlazení. Dětský hrdina a i čtenář

je v ní veden stezkami své čisté duše a bezelstností chápání

a nahlížení na své okolí, ještě nezkaženého moderní společností

a jejími divokými zákony nezákony. Ohleduplnost,

pravé přátelství, ochota pomoci a hlavně víra v dobro a šťastné konce jsou pro děti těmi nejdůležitějšími atributy,

kterými se začíná dívat na svět. Nekomplikovaný děj a přehledný příběh vyprávěný naprosto srozumitelným jazykem rozhodně mladé čtenáře osloví a potěší. Se zájmem budou sledovat příběhy svých vrstevníků, fandit jim a těšit se z jejich zdaru. Takových zdravě poučných příběhů by se mělo našim dětem dostávat víc a zvlášť dnes, kdy jsou díky nevhodným animovaným seriálům a počítačovým hrám plných agrese, bojů a egoistické individuality zákeřně vedeny

k pocitu, že všichni kolem jsou potencionální nepřátelé.

Proto každý počin stylu Tomovy knížky je skoro malým zázrakem.

Díky mu za ni.

Zdeněk Troška

V mojom živote zohrávajú rozprávky veľmi dôležitú úlohu.

Tým, že mi moji rodičia od detstva čítali rozprávky, budovali moju fantáziu a nepriamo ma tak ovplyvňovali aj v názore,

že dobro vždy zvíťazí. Ľudia by nemali zabúdať na to,

aké je byť deťmi. Verím, že táto knižka prinesie deťom veľa radosti, lásky, šťastia a otvorí im očká (nie každý v živote má také šťastie

ako oni, už len tým, že majú rodičov, ktorí im tú knižku prečítajú).

Ak len malinkou mierou pomôžeme tým, ktorí to šťastie nemajú,

tak ten svet bude možno rozprávkovejší .....

Filip Tůma

Veľké ďakujem všetkým, ktorí mi pomohli pri realizácii môjho sna.

Marián Zázrivý, Richard Lunter, Ladislav Markušovský,

Ing. Stanislav Mlynár, Igor Dohovič, Štefan Bujňák,

Danka Mlynárová, Zdeněk Troška, Filip Tůma, Miška Salajová,

Alexandra Čelková - Ferencechová, Richard Štec, Grétka Gužíková, Věra Bednářová, Martin Molnár, Titusz Tóbisz, Štefan Hundža,

Monika Kleisová, Paťa Seligová

a v neposlednom rade mojim skvelým rodičom.

Ďakujem.

Tik-tak, tik-tak, tik-tak. Veru tak. Rozprávky sa už dávno nezačínajú: kde bolo tam bolo, alebo za siedmymi

horami, za siedmymi dolinami.

Rozprávky sa začínajú tak: tik-tak, tik-tak, tik-tak.

V jednom malom rozprávkovom mestečku,

ktoré sa volalo Pampália, žil chlapec Filip a dievčatko Laura. Mestečko Pampália bolo také malé, že nebolo

na žiadnej rozprávkovej mape, no poznali ho všetci

na celom svete. V tomto mestečku totiž opravovali hračky z celého sveta a to nielen z rozprávkového,

ale aj z toho nášho, ľudského. A dokonca tu piekli

tie najúžasnejšie torty a koláče, aké ste kedy ochutnali.

Musím vám prezradiť, že keď dávali mestečku nové meno, pretože to staré už bolo také staré,

že si ani nepamätalo vlastné meno, došlo skoro

k obrovskému škandálu. Pán starosta, ktorý mal veľmi vážny príhovor sa obrátil k obyvateľom spomínaného mestečka a prehovoril:

„A bu-bu-bu, budeme toto me - me, mestečko od dnešného dňa volať Pá-pá-pá.....Pá-pá-pá......Pá-pá - pá.“

Pán starosta totiž začal koktať vždy, keď bol nervózny, alebo keď mal povedať niečo vážne.

„Prepáčte, takže mestečko sa bu-bu-bu, bude vo-vo-vo, volať ....“

To už pani starostova nevydržala, zobrala mu papier

z rúk a povedala:

„Mestečko sa bude od dnešného dňa volať Pampália.“

Na čo nastal obrovitánsky potlesk, pani starostova

vrátila papier pánovi starostovi, usmiala sa a začala

krájať veľkú tortu, ktorú na počesť pomenovania

mestečka upiekla pani Melánia, inak majiteľka

cukrárne aj so svojimi pomocníkmi.

Ešte dlho si robili ľudia srandu zo starostu a vždy,

keď ho stretli, sa mu zdravili : Pápá. Pán starosta

sa hneval, no potom sa mu to samému zapáčilo a začal sa zdraviť tak aj on. Pápá.

Ahóóój, ako sa máš? Dobre a ty? Dobre. Pápá.

Hahahahahaha.

Tik-tak, tik-tak, tik-tak .Cŕŕŕŕŕn.... cŕŕŕŕŕŕn..... cŕŕŕŕŕn........ „ Vstávať!“ zakričal budík. Filip sa posadil

na posteľ a hoci vedel, že budík začne zvoniť,

vždy sa zľakol. Pozrel sa na budík, rýchlo ho chytil

a strčil pod vankúš. Chudák budík začal kričať:

„Cŕŕŕŕŕŕn. Pomóóóc. Zadusím sa. Pomóóóc!“

Filip ho so smiechom vybral spod vankúša

a položil ho späť na stolík.

„Ako sa ty môžeš zadusiť?“ - opýtal sa Filip.

„No skús si to, keď ťa niekto strčí pod vankúš.

Vieš, aká je tam obrovská tma?“ - vysvetľoval

prestrašený budík.

„Ty bojko, ale zobudiť sa ma nebojíš?!“

„Nie, veď je to moja práca, tik-tak. Každé ráno musím presne, v tú istú hodinu, začať zvoniť, aby si nezaspal.“

„Dosť, dosť budík bojko, už som predsa hore.

Tak si pekne tikaj a spi. Máš voľno.“

„A nie som bojko, tik-tak.“

Filip chytil budík do rúk a budík začal kričať ako o život :

„Pod vankúš nie!!!! Do skrine nie!!!! Do šuflíka nie!!!! Pomóóóc, tik-tak.“

„Veď nekrič toľko. Nedám ťa ani do skrine,

ani do šuflíka, ani pod vankúš. Postavím ťa na okno,

aby si videl, čo nové sa bude diať v mestečku,

kým budem preč.“

Budík si pretrel veľkú a malú ručičku od olejového potu a celý natešený sledoval z okna ruch v mestečku.

Medzitým už Laura vyšla z domu a ponáhľala

sa do cukrárne. Skákala, popritom si pospevovala

a každému sa slušne pozdravila.

„Dobré ránko, Zolo.“

„Dobré ránko, Laura“ - odzdravil Zolo,

ktorý robil poštára v rozprávkovom mestečku.

„Dnes mám pre teba jeden špeciálny list z krajiny ľudí. Píše ho nejaká babička svojej vnučke.

Ale tá jej vnučka nemá nikdy čas si ten list ani otvoriť, nieto ho ešte prečítať, tak som ti ho priniesol.“

„Jéj, list z krajiny ľudí. Ďakujem, Zolo.

A nebude ten list vnučke chýbať?“

„Ale čo si! Jej vnučka nevie vôbec variť a piecť

už vonkoncom nevie. Bolo by neodpustiteľné

ho nechať len tak, keď ty z toho budeš mať radosť.

V tom liste je totiž starý, rodinný recept na karamelovú tortu od babky, ktorá ho má od svojej babky.

Takže si ten recept rýchle prepíš a ja ho potom vrátim späť. Platí?“

„Zolo, ty si super, naj super kamoš. Ihneď, ako prídem do cukrárne, ho prepíšem a vyskúšam.

Lalalalala, lalalalala. Ďakujem a pekný deň. Pápá.“

„Pápá Laura“ - odzdravil Zolo a už ho nebolo.

Aby ste si nemysleli, že poštár Zolo kradol listy z krajiny ľudí. To nie! Len si ich sem-tam požičal a potom vrátil. Takže, keď čakáte list a ten dlho nechodí, určite si ho požičali do rozprávkového mestečka Pampália.

„Dobrý deň, pán starosta.“

„Do, do, dobrý deň, Laura. Dnes má, máme ale krásny deň. Krásny deň, plný do, do, dobrôt“ - pána starostu dnes čakal veľmi dôležitý deň. Blížil sa totiž sviatok kvetov, najväčšia oslava, aká v Pampálii je,

samozrejme, okrem Vianoc. Pán starosta mal mať slávnostný príhovor, takže bol už od rána nervózny.

„Ďakujem, pán starosta a prajem vám krásny deň,

plný slniečka. Dnes budem piecť úplnú novinku.

Karamelovú tortu z krajiny ľudí. Keď bude hotová,

tak vám prinesiem ochutnať. Pápá.“

„ Ďa.. ďa.. ďakujem, Laura. Už teraz sa veľmi

te... te... teším a neviem sa dočkať. Pápá.“

Laura prebehla po námestí okolo parku s rybníkom,

v ktorom plávali lietajúce ryby a na lekne sedela

hovoriaca žaba.

„Kvak Laura. Kamže tak utekáš ? Kvak.“

„Ahoj Kvako. Dnes som dostala nový recept z krajiny ľudí na fantastickú karamelovú tortu.“

„Mňáááám. Karamel ľúbim, kvak. Lepia sa po ňom ústa.“

„Keď bude hotová, tak ti donesiem kúsok ochutnať.

Pá pá pá.“

„Si moja najlepšia kamarátka, kvak. Pá pá pá.“

A už bežala okolo obchodov, pri ktorých boli súrodenci - upratovačíkovia a tí čistili výklady a zametali chodníky pred obchodmi a všetko robili rýchle a mali obrovskú radosť, keď bolo všetko čisté.

„Dobré ránko, Benjamín, Hugo, Soňa, Zita, Emo, Rolo.“ A všetci jej spoločne odzdravili.

„Dobré ránko, Laura.“

„Dnes pečiem jedno prekvapenie, keď to bude hotové, donesiem vám ho ochutnať. Pekný deň. Pá pá pá.“

A všetci sa usmiali a poďakovali a ešte jej odzdravili -

„ pá pá pá pá pá“- ale vzápätí už čistili, zametali, leštili, umývali, skrátka robili poriadok.

Na druhej strane oproti obchodom otváral

svoju lekáreň pán lekárnik - doktor Eduard,

so svojou manželkou, ktorá bola zároveň aj jeho

sestričkou. „Tralala. Dobré ránko, pán doktor.

Dobré ránko, Danka.“

„Dobré ránko, Laura,“ - povedal hlbokým hlasom

doktor Eduard.

„Dobré, Laura, dobré“ - zaštebotala Danka.

„A čože tak utekáš?“- opýtal sa doktor.

„Ale, dostala som skvelý recept na rozprávkovú

karamelovú tortu, tak sa ponáhľam do cukrárne

vyskúšať ho. Keď tá torta bude hotová, donesiem

vám ochutnať.

Pá pá pá.“

„Už sa tešíme Laura. Pápá.“

Filip sa ako vždy dostal do opravovne posledný.

„Trochu meškáš, “ - povedal mu Emon.

Emon bol najstarším opravárom v krajine rozprávok

a vedel všetko opraviť.

„Viete, problémy s budíkom“- odpovedal s úsmevom Filip a utekal do svojej pracovne, kde ho čakali plyšoví medvedíci, ktorých bolo treba opraviť.

Filip bol najlepším opravárom mackov,

medvedíkov, plyšákov. Na krku nosil malého medvedíka z kryštálu, ktorý mu prinášal šťastie, ochraňoval ho

a v noci dokonca svietil.

„Tak sa pozrime, čo to tu dnes máme.“

Filip otvoril dvere svojej opravovne a nemohol uveriť vlastným očiam. Na stole sa povaľovali stovky

medvedíkov, ktorí boli potrhaní, pomaľovaní, polámaní. V živote nevidel toľko zničených mackov pokope.

„Emóóón, Emóóón“ - kričal Filip.

Emon pribehol k Filipovi.

„Čo sa stalo Filip?“ - lapal po dychu Emon.

„Čo sa stalo s tými hračkami a odkiaľ sú?

V živote sme nemali toľko poškodených hračiek

a vôbec nie bez spätných adries.

To už nikomu nechýbajú?“ - posadil sa na stoličku Filip.

„Vieš, Filip, začínajú sa diať čudné veci.

Akoby sa deti zbavovali svojich nechcených hračiek,

a čo je horšie, úplne ich ničia. Veď to sám vidíš.

Hračky, ktoré za nič nemôžu, tu ležia postriekané

farbami, potrhané, popálené.

Deti ničia to, čo kedysi milovali.

Najhoršie na tom je, že takýchto hračiek pribúda každý deň a my ich už nemáme kam ukladať. To, čo máš tu na stole, je len zlomok toho, čo je v sklade.“

„V sklade je toho viac?“

„Áno. Vieš predsa, že nemôžeme vyhadzovať hračky. Naše rozprávkové pravidlá to nedovoľujú.

Je to smutné, ale skús dať tie hračky dokopy.

Vdýchni im život a potom ich poukladaj späť do skladu. Zatiaľ zostanú tam, kým nevymyslíme, čo s nimi.“

„Tie hračky nikomu neublížili.

Oni predsa za nič nemôžu“.

Filip zobral potrhaného macka do rúk,

smutne sa naň pozrel. Pán Emon chytil Filipa za plece

a odišiel z jeho pracovne.

Laura už z diaľky videla budovu cukrárne.

Bola totiž neprehliadnuteľná, mala tvar veľkej torty. Čože sa to tam deje?

Z cukrárne vybehla pani Melánia a kričí na celú ulicu:

„Pozóóóóóóóŕ.

Utekajte preč, za chvíľu to ........“ - nestihla však dokončiť vetu. V cukrárni nastal obrovský výbuch

a zovšadiaľ začal vytekať puding.

„ ........vybuchne“ dokončila pani Melánia,

ktorá sedela na zemi a na hlave a po celom tele mala malinovo - jahodový puding. Laura k nej pribehla, prstom si kúsok nabrala. Ochutnala ho a vraví -

„ Pani Melánia, ten je neskutočný.“

„Bol neskutočný, Laura, bol, keby som nemusela

na malú chvíľu odbehnúť do vedľajšej miestnosti

pre cukor. Keď som sa vrátila, už to bublalo,

vrelo, naparovalo sa to ako sopka.

Chcelo sa to dostať von. Vlastne sa aj dostalo.

Celá moja ranná práca je na ............ ulici.“

A už sa zbiehali deti, dospelí a ochutnávali puding, ktorý bol úplne všade. Na stromoch, na zemi,

na kvetoch, lavičkách, jednoducho všade.

„Bude treba zavolať upratovačíkov – skonštatovala

pani Melánia a pomaly vstávala zo zeme.

„Máme ešte tie tortové košíčky, čo sme chystali

na zajtrajší deň?“ - opýtala sa Laura.

„Áno, sú tam, na poschodí, ale prečo sa pýtaš?“

„Bola by škoda vyhodiť taký dobrý puding.

Čo keby sme pozbierali všetok puding.

Tým pudingom naplnili tortové košíčky

a odniesli by sme ich zvieratkám? Veď kedy naposledy mali takú dobrotu?“ - nedopovedala Laura,

lebo ju pani Melánia zastavila.

„To je nápad. Urobíme dobrý skutok

a netrápili sme sa vlastne zbytočne.“

„Nabok, nabok, priatelia.“

„Nabok, nabok, priatelia.“

„Ale to som už povedal.“

„To áno, ale je tu veľa ľudí. Čo keď to tvoje prvé nabok, nabok, priatelia nepočuli všetci?“

„Už zase vymýšľaš?“ - doberali sa Emo a Rolo,

dvaja zo súrodencov upratovačíkov.

Vyskočili z upratovacieho auta a už sa hrnuli k cukrárni, kde sa zbiehalo stále viac a viac ľudí.

„Stop!“ - zakričala pani Melánia.

„Ďalej ani krok! Najprv ten puding, čo zostal a dá sa použiť, pozbierame a naložíme pre zvieratká. Potom to tu môžete čistiť koľko len chcete.“

„Ale ....“ - začal Emo.

„Ale ....“ - pokračoval Rolo.

„Žiadne ale. Odložte svoje metly a vedrá

a poďťe nám pomôcť. Šup, šup.“

A už pani Melánia rozdávala lyžice, naberačky,

tortové košíčky z piškóty a každý, kto tam bol,

ich plnil pudingom.

„Ale toto nie je naša práca,“ - snažil sa protestovať

Benjamín.

„Ja ti dám, že nie je,“ - skríkla pani Melánia

a začala chudáka Benjamína naháňať po ulici.

To sa jej však nepodarilo, lebo Benjamín

bol veľmi rýchly nielen v práci, ale aj v utekaní.

Pani Melánia to po chvíli vzdala a keď nabrala dych,

vrátila sa k naberaniu pudingu a Benjamín,

aj keď sa mu nechcelo, tiež.

Nemohol nechať svojich súrodencov v tom.

A tak všetci naberali puding.

Za necelú hodinku boli všetky tortové košíčky naplnené a majiteľka cukrárne ich so svojimi dievčatami odniesli

k lesu, aby ich rozdali zvieratkám.

Všetky zvieratká pomaly vyšli z lesa,

pekne si posadali na lúku a maškrtili.

Dievčatá ponúkali ďalšie a ďalšie košíčky zvieratkám

a tie papali a papali a papali a papali.

Medzi nami, najviac toho spapal medveď Tomi,

ktorý si potom ľahol na lúku a spokojne si odfukoval

a mucha Cilka, ktorá ten deň nevládala vôbec lietať,

tak len chodila a bzučala. Zvieratká poďakovali

a odišli späť do lesa, pani Melánia zase s dievčatami

do cukrárne. Čakala ich totiž príprava koláčov,

zákuskov a veľkých tort s kvetinovými motívmi

na zajtrajšiu slávnosť kvetov.

Filip zobral ďalšieho macka do rúk a začal ho čistiť

od farby. Potom mu primontoval očko,

ktoré mu len tak viselo a každú chvíľu mohlo odpadnúť. Keď bol maco hotový, dal ho do špeciálneho malého boxu, kde sa hračka celá nastriekala špeciálnym, rozprávkovým prípravkom. Prísady na výrobu tohto prípravku poznal iba pán Emon.

„Tak, ako ti to ide ?“ - opýtal sa pán Emon,

ktorý sa prišiel pozrieť na Filipa.

„Pomaly, hrozne pomaly.

Mám pocit, že keď opravím jednu vadu,

objavia sa hneď ďalšie tri.

Tých macov vôbec neubúda,“ - povzdychol si Filip.

„Vieš čo? Ja ti pomôžem. Aj tak som už urobil všetku svoju prácu a bol by som zlý opravár,

keby som tu len tak sedel a nič nerobil.“

Koniec ukážky

Table of Contents

Titulná strana

Tiráž

Pampália