Vlastimil Vondruška

HUSITSKÁ EPOPEJ II

1416–1425

Za časů hejtmana Jana Žižky

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© Vlastimil Vondruška, 2015

© Alena Vondrušková, 2015

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2015

ISBN 978-80-243-6660-9

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2015

Mé ženě Aleně

Prolog

Slunce svítilo už několik dní a nabíralo na síle. Tály zbytky sněhu nahrnutého ke zdem domů, a na světlo boží se tak dostávaly odpadky, které se pod ním ukrývaly už od svatého Martina, kdy začalo poprvé hustě sněžit. Tak to bývalo na jaře vždycky. Příroda se probudila, svěží a panensky čistá, ale ulice se proměnily v bahnité a špinavé stoky. Dříve se uklízely hned, jak sníh začal tát. To jsme byli na radnici my, kališníci. Teď ji ovládají stoupenci římského papeže a podle toho to ve městě vypadá. Prý stačí uklidit až na Velikonoce, neboť se sluší uctít památku Ježíše Krista.

Před několika dny jsem se pohádal s konšelem Zmrzlíkem. Zeptal jsem se ho, zda by se neslušelo ctít rovněž nás, kteří ve městě žijeme, a uklidit nám pro radost o něco dříve.

„Co jsme my proti našemu Pánu?“ opáčil pokrytecky a zbožně se pokřižoval. Odplivl jsem si a šel dál. Copak má cenu diskutovat s hlupáky?

Večer mne navštívil bratranec Petr. Levý bok měl ulepený špínou, protože na ulici uklouzl a spadl do hromady toho nejčernějšího bláta. Pověděl jsem mu o svém rozhovoru s oním konšelem. Schválně, neboť on je také stoupenec římského papeže a podporuje naši městskou radu.

Chvíli mlčel a pak opáčil spíše smutně, než aby mne káral: „Milý Danieli, já věřím v boží pravdu stejně jako ty. Ale i když přijímáš z kalicha a já ne, shodneme se jistě v tom, že v obou našich církvích jsou lidé slušní i hloupí. Nemůžeš chtít, aby všichni Jeho odkaz pochopili dokonale. Stejně jako není správné ve jménu Ježíše Krista zabíjet, není ani správné přehlížet nepořádek. Na ulicích, v rodinách či na radnici. Ale proto jsem nepřišel.“

Sáhl pod plášť a na stůl položil objemnou knihu vázanou ve vepřovici. Kůže ještě voněla jirchářským louhem a vazba knihařským klihem. Položil na ni spokojeně ruku a dodal: „Tak tohle je první díl kroniky Prokopů.“

I já se usmál, podíval jsem se mu do očí a uznale přikývl. Rukou jsem pohladil desky spisu a najednou nevěděl, co odpovědět. Já, městský notář, který nikdy nešel pro slova daleko. Možná to bylo dojetím, protože v té knize byly dějiny našeho rodu. Loni jsme je začali sepisovat podle dochovaných listin, zápisků našich předků a také vzpomínek, než s námi nenávratně zmizí z tohoto světa.

Neříkám, že jsme se shodli na všem, jsem kališník a ctím víru svých rodičů. Můj bratranec Petr je katolík a rovněž ctí víru svých rodičů. Zpočátku jsme se o mnohé události pohádali, protože jsme je viděli svýma očima, ale společná práce nás naučila jistému respektu k názorům toho druhého.

To neznamená, že bych ustupoval! Nebo že bych dokonce svou víru zrazoval! Ale to, co si prožili potomci starého Prokopa, stojí za zamyšlení. Obě větve rodu mezi sebou vykopaly ve jménu boje o kalich nepřekročitelné příkopy. Kopaly je obě strany a neuvědomily si, jaké škody tím způsobí samy sobě. Neboť není nic horšího než být hluchý k názorům druhých.

Když jsme o téhle věci s Petrem hovořili, překvapil mne chytrou myšlenkou (stále tvrdím, že kdyby nebyl katolík, je stejně moudrý jako já), neboť prohlásil: „Víš, Danieli, v mnoha věcech s tebou nesouhlasím, ale přesto tě vyslechnu a budu o tvých slovech přemýšlet. Stejně tak se budu snažit, abys mohl své myšlenky bez obav hlásat i na radnici, byť ji teď drží stoupenci mé víry. Měli bychom ctít každého, kdo hledá Kristovu pravdu, i když se mu to nedaří zrovna dokonale. Vy, kališníci, nejste zlí, jen jste zabloudili.“

Až na ten závěr jsem s ním musel souhlasit. Proto jsem ochotně slíbil, že společně budeme pokračovat v psaní dějin našeho rodu.

Sotva odešel, udělal jsem si pro sebe pár poznámek, jak to s našimi předky vypadalo v době, o které jsme měli psát. Mám přece jen svůj věk a někdy zapomínám.

Synové píseckého Prokopa žili v tom roce, kdy byl upálen mistr Jan Hus, už dávno své vlastní životy. Nejstarší Olbram byl zámožný majitel železářské hutě, Jošt sloužil Oldřichovi z Rožmberka a Adam byl řeholníkem v Želivi. Jejich sestra, nejmladší z dětí starého Prokopa, byla provdaná na Novém Městě pražském za řezníka Vaňka. Vítek, syn Prokopova nevlastního bratra Mikuláše, sloužil na Moravě Lackovi z Kravař. Téměř všichni měli své rodiny, a pokud jim Bůh děti nedal, starali se o cizí. Adam se staral o jistého Hanuše, jemuž bylo už jedenáct let. Vítkova žena, která ztratila po těžkém porodu schopnost znovu otěhotnět, přijala za svou malou Klárku. A ještě dva chlapce musím zmínit, neboť měli naši krev a zasáhli do budoucích dějů. Olbramův syn z prvního manželství.

Olbram žil u svého pěstouna Mikuláše z Pístného na hradě Hus a otce smrtelně nenáviděl. Řezníka Vaňka zase nenáviděl jeho nevlastní bratr Jiříček, jehož vychovávali v Břevnovském klášteře.

Dlužno ještě dodat, že Češi v té době nenáviděli Němce, protože jim upálili Jana Husa. A aby toho nebylo málo, mnozí začali obracet svůj hněv proti církvi, která byla rozmařilá a hříšná. Ale co je horší, někteří se dokonce začali obracet proti celému řádu světa a stále hlasitěji se šířily fámy, že již brzy nastane tisícileté království boží. Přišla studená zima, vymrzlo obilí a byl hlad. S odstupem let se na vše dívám s rozumným nadhledem, ale představte si, že nevíte, co vím dneska já, a ze všech stran se ozývá, že přichází skonání věků.

Rok Páně 1415

Má snacha se objevila ve dveřích, usmála se na nás, došla ke stolu a položila na něj mísu medových koláčků. Slušelo jí to. Oba mí synové si vybrali dobré manželky. To se o synovi mého bratrance Petra říci nedalo, ale taktně jsem mlčel.

„Mohu se zeptat, co tu celé večery spisujete?“ zeptala se a dlaně si otřela do bílé zástěry. Jako správná hospodyně ji nosila i do kostela.

„Dějiny našeho rodu,“ opáčil Petr a zálibně si ji prohlížel. Z toho je zřejmé, jak jsou katolíci pošetilí. Přišli jsme pracovat, a ne klábosit. Potíž s ženami je totiž ta, že nepoznají, kdy by měly mlčet a kdy mluvit. Dělají to většinou obráceně.

„To je skvělé,“ zatleskala nadšeně rukama a bez ptaní se posadila ke stolu. Nerad to říkám, ale sebevědomí ženám, které přijaly kalich, nikdy nechybělo. Požádala, abychom jí něco přečetli.

Snažil jsem se situaci zachránit a upozornil, že právě začínáme. Copak nevidí, že kniha, která leží před námi, je nepopsaná a čistá jako počestná panna? Nepatrně se zamračila, protože mě zná, a ukázala na tlustý fascikl vázaný ve vepřovici, který spočíval opodál na rohu stolu.

„Já samozřejmě myslela, že mi přečtete něco z té popsané knihy,“ dodala kousavě. To ona umí.

Petr však vypadal polichoceně (inu, katolík). Přitáhl fascikl k sobě, otevřel a začal číst. Má snacha je vzdělaná a chytrá. Několikrát ho přerušila a vyptávala se na události, kterým nerozuměla. Prožili jsme celkem příjemný večer, snědli všechny koláčky a nenapsali ani řádku.

První díl kroniky končí upálením Jana Husa v Kostnici. Tuhle část předčítal bratranec s obzvláštním zalíbením. Když skončil, měla má snacha v očích slzy. Protože její koláčky Petrovi vždycky chutnaly (jeho snacha je mizerná kuchařka), zdržel se licoměrně komentáře. On sám jako zbožný katolík však považoval Husovu smrt za správnou.

„To bylo strašné neštěstí,“ špitla snacha tiše s pohledem sklopeným k podlaze. „Národ jeho mučednickou smrt právem oplakal. Nikdy na něj nezapomeneme.“

„Proč by to mělo být neštěstí?“ ozval se mrzutě Petr. Přece jen mu nedalo, aby vyměnil víru za mísu koláčků. „O jakém umučení mluvíš? Byl řádně souzen a odsouzen. Byl to trest.“

Pohodila vzpurně hlavou, vstala a bez dalších řečí odešla. Oba jsme mlčeli. Nakonec si Petr s náznakem provinění v hlase povzdechl (jak říkám, někdy se chová celkem rozumně): „To jsem asi říkat neměl. Jenže my píšeme historickou kroniku. A národ tehdy neplakal.“

„Stoupenci římského papeže neplakali,“ upozornil jsem věcně.

„To záleží na tom, jak se na celou věc díváš,“ bránil se. „Jak velká část národa podle tebe, Danieli, doopravdy truchlila? Máš spočítáno, kolik bylo stoupenců Jana Husa a kolik pravé římské církve? Ale hlavně, kolik bylo tehdy těch, jimž to bylo úplně jedno?“

Překvapeně jsem se na něj zadíval. „Jak jedno?“ vyhrkl jsem nechápavě.

„Spory o kalich se v tom roce přece ještě nevedly zdaleka v celé zemi. Ve většině měst lidé vůbec netušili, co hýbe královským dvorem. O venkově ani nemluvě. A pokud lidé něco náhodou zaslechli, nerozuměli tomu ani za mák. To jen v pražských městech vaši hanební kazatelé mátli lidem hlavy. A pak na jihu, tam kolem Sezimova Ústí.“

„A jak víš, že jinde ne?“

„Vím to. A vím taky, proč na jihu. Kolem Lužnice totiž existovalo už dávno před Husem hnízdo tajných kacířů. Ti pomatenci tam žili několik generací, abys věděl!“

„Vaše historie,“ odfrkl jsem pohrdavě. „Všechny, kteří se ozvou proti zlořádům, tvá církev označuje šmahem za kacíře. Je pravda, že na venkově to v okolí Sezimova Ústí začalo. Ale kde by se tam vzali kacíři před Janem Husem? Aby tam dokonce vyrůstaly celé generace, jak tvrdíš, to jsou pomluvy!“

„Ták?“ opáčil protáhle a před sebe rozložil několik listů papíru. „Je sice už pozdě, ale tohle si musíme vyjasnit, než se dáme do práce na naší kronice,“ (mluvil tak přemoudřele, že jsem chtěl odseknout, zda má vůbec smysl se do dalšího psaní pouštět).

„Tady je inkviziční protokol z časů krále Jana Lucemburského. Tehdy do jižních Čech utekly z německých zemí stovky rodin katarů. Právě těch katarů, které v říši upalovali jako nejhorší nepřátele víry a podle nichž se odpadlíkům začalo říkat kataři či kacíři. Kataři se u nás rozptýlili po vesnicích, na oko přijali pravou víru, ale doma se v ústraní oddávali svým bludům. Ty ještě živili jejich tajní kazatelé, a tak tam celé generace přežívaly téměř celé století. Ti lidé měli svůj bludný výklad evangelia, znali se, byli organizovaní a zcela pomýlení. Právě z nich se později rekrutovali ti nejradikálnější. Nejkrutější a nejnebezpečnější. Rodem byli skoro všichni Němci, i když už dávno mluvili česky.“

„To tvrdí inkvizice,“ odmítl jsem to, ale jistý jsem si nebyl. Pravda totiž byla, že jsem neuměl vysvětlit, proč se právě na jihu objevilo tolik radikálních myšlenek. A proč se tam na počátku boje o kalich vynořilo tolik stoupenců mé víry. Abych se vyhnul nepříjemné diskuzi, rychle jsem navrhl: „Neměli bychom se raději věnovat potomkům starého Prokopa?“

„Proč ne?“ přikývl a sáhl po druhém listu. „Možná by tě však zajímalo ještě něco. Tady jsou zápisy z jednání kostnického koncilu. Když jsem je přečetl, ač nerad jsem uznal, že si dříve církev nedělala těžkou hlavu s tím, koho prohlásit za kacíře. Víš, co se stalo na podzim toho roku, kdy byl upálen Jan Hus?“

Chtěl jsem opáčit, že mne to nezajímá. Hanebným upálením Jana Husa pro mne přestala Kostnice existovat. Přiznám se však, že jsem byl zvědavý a proti svému přesvědčení jsem ho vybídl, ať hovoří dál.

Zná mě a nepatrně se usmál, jako by zvítězil. Hned ale zvážněl a pokračoval: „Danieli, tohle je list, který se jmenuje Stížnost národa německého. Koncilu ho předložili přední němečtí arcibiskupové, biskupové a opati. V něm se brojí proti zlořádům v církvi a žádá se náprava. Hlavním cílem Němců bylo skončení papežského schismatu, v němž viděli příčinu úpadku. Nerad uznávám, že mnohé z jejich myšlenek najdeš i u toho vašeho Jana Husa, i když řečených jinak. Italským, francouzským a španělským účastníkům koncilu se však zdál ten spisek příliš radikální, mnozí stále podporovali stávající papeže, zvláště stařičkého Benedikta, a tehdy osočili císaře Zikmunda, že je sám kacířem.“

„Škoda že ho taky neupálili,“ povzdechl jsem si, seřízl brk a navzdory tomu, že za okny už byla černá noc, dal jsem se do psaní.

KAPITOLA 1

Už několik dní hustě pršelo a navzdory tomu, že bylo léto, prudce se ochladilo. Vltava se vylila z břehů a zaplavila nábřeží až k městským hradbám. Na protějším břehu pod Pražským hradem zatopila sklepy domů a také zahradu arcibiskupského paláce. Voda byla zahnědlá jílem, který sem řeka přinášela z jihu. Po hladině plavaly trámy stržených chatrčí, chcíplé slepice a prasata a na jezu pod Vyšehradem uvízlo tělo utopeného starce.

Večer po svátku svatého Jindřicha, druhého římského císaře toho jména, přišlo krupobití. Z potemnělého nebe pršely kroupy velké jako slepičí vejce. Prudký vítr cloumal střechami, na dvorech převracel kádě a odnášel proutěné koše. Lidé ukrytí doma za zavřenými okenicemi se modlili a prosili Pána, aby ušetřil jejich životy a majetek. Ale všechno bylo marné. Většina střech na Starém Městě pražském byla poničená a na polích před hradbami bylo vidět dílo zkázy. Během krupobití zahynul jakýsi žebrák a pekař Mehlstein zemřel na zástavu srdce.

Hned jak se ráno otevřely městské brány, objevil se muž na koni. Na sobě měl deštěm zplihlý černý hábit, na tváři krvavý šrám od větve stromu, byl bledý a nevyspalý. Tryskem se hnal ke Karlově koleji. O chvíli později vyběhlo z budovy několik univerzitních mistrů a všichni se rozběhli po domech, v nichž žili jejich stoupenci a přátelé. Pak se z několika věží naléhavě rozezněly zvony. Na ulicích se objevili čeští studenti a všem na potkání sdělovali tu neuvěřitelnou zvěst – před deseti dny upálili v Kostnici jako kacíře jejich Jana Husa!

„To přece není možné!“ vykřikla zoufale Markéta, jakmile se to dozvěděla. Zrovna zadělávala těsto. Odložila mísu, ruce si otřela do zástěry a utíkala na jatka za svým manželem. Ale i tam už ta zpráva dorazila. Vaněk se zrovna domlouval s ostatními řezníky, co podniknou.

„Půjdeme do Betléma!“ navrhl kdosi. Všichni s ním okamžitě souhlasili. Průvod vyrazil přes Nové Město pražské k Havelské bráně. Kdosi zanotoval píseň Navštěv nás, Kriste žádúcí, kterou složil před odchodem do Kostnice Jan Hus. Markéta se přidala, měla hezký sytý hlas a ráda hrála prim. Ulicí sevřenou úzkými štíty vysokých kamenných domů se k pošmournému uplakanému nebi nesly stovky hlasů. Někteří lidé, kteří postávali v podloubí, se k průvodu přidali, jiní vyděšeně utíkali do mázhauzů a zavírali za sebou vrata.

Cestu zpívajícímu davu se pokusil na dolním konci Koňského trhu přehradit houfec městských ozbrojenců, ale když si jejich velitel spočítal, kolik lidí proti sobě má, a navíc zahlédl rozkurážené řezníky, cestu raději uvolnil.

Před Betlémskou kaplí byl již obrovský zástup lidí. A přicházeli další a další. Dveře do kaple však byly zavřené.

„Chceme se pomodlit za spasení duše našeho Jana,“ volalo několik tělnatých měšťanek.

„A chceme přijímat z kalicha,“ hlasitě žádal hubený svraštělý stařec. Jakýsi student zalomcoval dveřmi a pak křikl na své druhy, že se půjdou podívat do kazatelova bytu. Než se však protlačil k průchodu kolem nároží, dveře do kaple se rozletěly a v nich se objevil kněz Havlík. Byl to hřmotný muž se širokým obličejem a přísným pohledem. I když nepatřil k nejhlasitějším stoupencům nápravy církve, byl celkem oblíbený a v kapli kázal už druhým rokem. Vždy uměl říci slova, která povzbudila. Pravda však byla, že jeho kázání nebyla odvážná. Nechtěl si proti sobě popudit mistry vysokého učení, ale ani arcibiskupa Konráda z Vechty, a proto neustále lavíroval.

Přítomným požehnal a pak s těžkým povzdechem vystoupil na kazatelnu. „Bratři v Kristu, nikdo z nás nemohl být na tuto smutnou událost připraven,“ začal, když se kaple zaplnila. Příchozích bylo tolik, že někteří museli zůstat na ulici.

Havlík hovořil opatrně, neboť netušil, jak se k té věci postaví královský dvůr, arcibiskup a Staroměstská radnice. Neušlo mu, že pod kazatelnou stojí pár vlivných velmožů a konšelů, ale také dva dominikánští mniši a písař arcibiskupské kanceláře. Místo kazatele bylo výnosné. Pro své kázání si narychlo zvolil starozákonní příběh o Ezauovi a nadšenými slovy velebil otcovskou lásku. Husova smrt ho zaskočila.

„Zadrž,“ přerušil ho najednou ostrý hlas. Jakýsi měšťan se dral ke kazatelně a křičel: „Mluv o našem Janovi! Odpověz mi, bylo správné, co učinili hanební preláti v Kostnici?“

„Ano,“ přidávali se další. „Je křesťanské, aby císař Zikmund porušil své slovo, že zajistí našemu milovanému mistru svobodný návrat domů?“

„Je správné přijímat kalich?“ překřičel všechny jakýsi student.

„Bratři v Kristu, proč bouříte?“ nabádal je kněz Havlík, když se lidé utišili. Zvedl ruce nad hlavu, aby dodal svým slovům váhy. „Náš Pán všechno vidí a bude soudit spravedlivě. Své věrné i ty hanebné. Každý jednou předstoupí před jeho tvář. Copak se nepraví v Písmu, že…“

„Kdo je podle tebe věrný křesťan? Jan Hus, nebo papež?“ nenechali ho domluvit.

„Chceme, abys nám podal kalich!“

„To přece nelze. Mistr Jan Hus byl v té věci zdrženlivý, jak sami víte,“ bránil se Havlík. Trochu rozpačitě si upravoval svůj tmavý hábit. „Před odchodem do Kostnice přece řekl, aby se v té věci posečkalo na jeho návrat! Učení mistři musí tu věc posoudit, neboť tu jde o zákony boží! Snažně vás prosím, nenechte si zatemnit rozum žalem, který cítím i já. Nejednejte ukvapeně!“

„Jak dlouho ještě chceš o té věci spekulovat?“ rozzlobila se hubená šlojířnice, která žila nedaleko dominikánského kláštera. „Krista ukřižovali, Jana Husa upálili. Máme čekat, až zakroutí krky i nám?“

„Ale sestro…,“ vydechl polekaně kněz. Rozhlížel se z kazatelny a všude viděl jen nepřátelské pohledy. A jízlivé tváře dominikánů, kteří si něco šeptali s arcibiskupovým písařem.

„Bude se v Betlémě ctít památka mistra Jana Husa?“ rozkřikl se mládenec v tmavém hábitu. Byl kudrnatý, měl hezkou tvář a oči mu plály vzrušením. Stál jen pár kroků od Markéty a ta na něm mohla oči nechat.

„Co je to za otázku? Byl to můj učený a slovutný předchůdce,“ ohradil se ostře kněz Havlík. V tu chvíli onen kudrnatý mládenec udělal něco neslýchaného. Odplivl si a pak se prodral mezi lidmi a po schodech vystoupil na kazatelnu. Teprve teď si většina přítomných všimla, že má na temeni hlavy vyholenou tonzuru, která svědčila, že je řádně pomazaným knězem.

Odstrčil Havlíka a začal hovořit. Měl vášnivá gesta a dav na něm doslova visel očima.

„Proč ty vytáčky, kněže? V bibli stojí psáno: Tvá slova budiž ano, ano či ne, ne. A já pravím, že Jan Hus je svatý a upálili ho římští farizejové, aby se ho zbavili, stejně jako ti židovští ukřižovali Ježíše Krista. Je na nás, abychom pokračovali v mistrově díle! Jako apoštolové bojovali za památku Spasitele, musíme i my zvednout hlas, abychom nenechali zplanět květ skutečné víry, který mistr Jan Hus zasel a pod jehož rukama vzklíčil.“

„Kdo je to?“ šeptali si lidé zvědavě. Většina toho mládence neznala. Z Prahy nebyl. Jakýsi podomek s ním nedávno hovořil a polohlasně vykládal, že se jmenuje Jan a odešel od hanebných mnichů z želivského kláštera do Prahy, protože měl vidění, že nastane skonání věků.

„Co tady ještě hledáme?“ bouřil z kazatelny mládenec. „Pojďme za Jakoubkem ze Stříbra. To je kněz oddaný Husově věci a kalichu. V jeho kostele se už přijímá podobojí. A bude to tak všude! Učiňme přísahu, že neustoupíme před tím ryšavým drakem, který se nazývá císař Zikmund!“

Sestoupil pružně dolů a zamířil k východu. Lidé chvíli váhali, ale pak se celý dav vyhrnul na ulici za ním.

„Semlel všechno možné, ale nic z toho nebylo pokorné ani užitečné. A už vůbec ne pravdivé,“ stěžoval si kněz Havlík nevelkému hloučku měšťanů, který v kapli zůstal.

„To je možné, ale šli za ním!“

„Dav jde za tím, kdo se mu vlichotí do přízně,“ namítl nevzrušeně jeden z dominikánů. „Tys to nedokázal. Ale nevadí. Lůza se vybouří a bude zase klid. Jen s poslušnými syny církve mohou křesťané dojít spasení. Na to nezapomeň, kněže, až budeš zase kázat!“

Do svého hamru v Železném Újezdu se vrátil Olbram s poloprázdným vozem a ve tváři neskrýval obavy. Přivezl jen čtyři pytle mouky, a to bylo zoufale málo. Jenže od Písku až po Plzeň víc sehnat nedokázal. Po dlouhých deštích byla pole rozbahněná a polehlé obilí začalo hnít a dostalo sněť.

„A to jsem za těch pár pytlů musel zaplatit skoro všechno, co jsem za železo na jarmarku stržil,“ stěžoval si ženě Marii. O všechny úspěchy i neúspěchy se s ní poctivě dělil. „A ti, co na sýpkách nějakou mouku mají, ji ukryli, aby za ni dostali ještě víc, až přijde opravdu hlad.“

Marie trochu roztržitě přikývla, ale neodpověděla.

„Stalo se něco?“ ulekl se Olbram. V duchu ho napadlo, zda není něco s dětmi, ještě se s nimi ani neuvítal. Předpokládal, že všechny tři lítají po lesích.

„Zastavil se tu kupec ze Švábska,“ odpověděla po kratinkém zaváhání. „Někde tam u nich upálili Jana Husa. Toho kazatele, co jsme ho jednou potkali v Praze.“

Olbram si oddechl, že se nestalo nic horšího. Spíše z povinnosti dodal: „Já vím, byl to učitel bratrance Vítka. Celkem sympatický chlapík, škoda ho.“

„Každého křesťana je škoda. Skončit na hranici je hrozná smrt,“ vykládala přesvědčeně. Pokřižovala se a v očích měla opravdový soucit. Olbram svou ženu chápal. I ji chtěli kdysi upálit, když rodiče zemřeli na mor a křivoklátský purkrabí si myslel, že jím onemocněla i ona. Na svých cestách viděl Olbram tolik lidského utrpení, že nebyl důvod truchlit pro to jediné, Husovo. Tak to v životě prostě chodilo.

V Plzni zaslechl, že se u Chebu objevil mor. To ho v tuhle chvíli trápilo mnohem víc než smrt nějakého kazatele. Nebylo to tak dávno, kdy mor skončil, a představa, že by se měl vrátit, ho zkrušovala.

„Tváříš se, jako by se tě to vůbec netýkalo,“ napomenula ho přísně. Marie byla skvělá manželka. Olbrama ctila a udělala by pro něj vše, co mu viděla na očích, ale mezi své povinnosti zahrnovala také péči o jeho duši. Pokud udělal něco, co nepovažovala za správné, uměla se rázně ozvat. Proto si jí Olbram vážil. Vyrostla před hradbami Písku mezi rybáři a nedostalo se jí žádného vzdělání. Na vše se dívala praktickýma očima, a proto byla rozumnější než většina dcer zámožných měšťanů. To poznal, když ještě žil se svou první manželkou Gunhildou. Její názory byly k ničemu. Žádná jiná žena mu navíc nedokázala dát při milování tolik rozkoše jako Marie.

„Týká se mě to, samozřejmě,“ snažil se ji udobřit, i když věděl, že jeho výmluvy obvykle prohlédne. Jenže tentokrát se dala ukonejšit a dál tu věc nerozváděla. Odběhla k peci a donesla mu misku s kaší.

Uchopil do ruky lžíci a s chutí se dal do jídla. Snědl však jen pár soust. Marie stála u okna a zamyšleně ho pozorovala. Znal ji a věděl, že se něco děje. Její obavy určitě nepramenily jen ze smrti toho kazatele.

„Pojď ke mně,“ řekl něžně. Vstal, a když došla ke stolu, objal ji. Přiložila si tvář k jeho rameni a pevně se k němu přitiskla. Bylo to jasné, něčeho se bála. Chvíli však trvalo, než se svěřila.

„Nechtěla jsem ti přidělávat starosti, hned jak ses tu objevil,“ řekla a v očích se jí zaleskly slzy. „Byl tu posel z Nepomuku. Opat Hildesheim na tebe podal žalobu.“

„Na mě?“ podivil se Olbram. „Spor o Železný Újezd se přece vede mezi cisterciáky a Zdeňkem z Rožmitálu. Řeholníci si to ale zavinili sami. Neměli se mne pokoušet odtud vyhnat a mohli dostávat nájem dál. A ne malý. Tvrdit, že tohle místo nepatří klášteru, ale pánům z Rožmitálu, byla naše jediná možnost, jak se bránit. Teď máme světskou vrchnost, a je nám lépe, chválabohu.“

„Jenže tu žalobu na tebe podal opat ne kvůli hamru, ale proto, že prý jsi jeho poddaný a odmítáš plnit povinnosti. Má v ruce listinu, podle níž ti kdysi provozování hamru povolil.“

„Jeho logice nerozumím. V době, kterou se ohání, Železný Újezd přece ještě neexistoval a v té listině o něm není jediná zmínka.“

„Já tomu taky nerozumím,“ přiznala se. „Ale bojím se. Já totiž moc dobře vím, co vrchnost dokáže. Písecký rychtář Ruprecht mne i s rodiči vyhnal z domova jen proto, aby ti mohl do lože necpat tu svou strašnou Gunhildu. Když se to pánům hodí, rozšlápnou nás jako šváby.“

„Tak jednoduché to zase není. Netrap se tím,“ řekl, zvedl jí hlavu a políbil na tvář. „Zvládli jsme horší věci. Když už jsem se klášteru postavil, necouvnu. Já se o hamr připravit nenechám. Že se léta potáhnou soudy, to jsme věděli. Víš dobře, že se královský dvůr na požadavky církve nedívá zrovna laskavě.“

„Jenže ten řeholník tvrdil, že se máš dostavit před soud pražského arcibiskupa. Církev má jakési privilegium, aby své právní spory řešila sama, bez neblahého vlivu světské moci. Přesně tak to ten cisterciák řekl. Kdybys ho viděl, jak se šklebil!“

Olbramovi zatrnulo. To vypadalo mnohem vážněji. Jenže nechápal, proč by se měla církevní privilegia vztahovat na něj. Byl přece svobodným píseckým měšťanem.

„Tak vidíš, že jde o hloupost,“ řekl s hranou bezstarostností. „Kdy mám být souzen?“

„Hned po svatém Václavovi.“

„Takže zbývají ještě dva měsíce. Za tu dobu se dá stihnout spousta věcí. Kdy se vrátí děti?“

„Až večer, znáš je. O Barborku a Olbrama starost nemám, ale Jeníkovi jsou teprve tři roky. Jenže co nadělám?“

„Nic. Takže máme spoustu času pro sebe,“ konstatoval spokojeně a začal své ženě vyhrnovat nedočkavě suknici. Byl na cestách za obchodem skoro tři týdny. Chvíli se bránila, musela stále myslet na chystaný soud a na milování neměla vůbec chuť. Jenže znala svého manžela, a tak se mu podvolila. Nakonec musela přiznat, že se jí to líbilo a dostala lepší náladu. Ostatně, proč by měl spor s nepomuckými cisterciáky dopadnout špatně? Olbram dokázal za těch deset let, co spolu žili, zvládnout horší problémy. Byl právem nejbohatším výrobcem železa v celém brdském podhůří. Trochu se uklidnila.

KAPITOLA 2

Zpráva o upálení Jana Husa zastihla Lacka z Kravař na jeho oblíbeném hradě Helfštýně. Vyslechl ji s pohledem upřeným kamsi ke stropu, beze slova hodil poslovi pár stříbrňáků a pak se odebral do kaple. Nevečeřel a na modlitbách strávil celou noc.

Zkroušený byl i Vítek, neboť měl Jana Husa opravdu rád. I když nesouhlasil se vším, co jeho učitel hlásal, a později se příliš nestýkali, nemohl zapomenout na jejich první setkání v Betlémské kapli. Byl jeho žákem, a i když uznával, že ne nejlepším, betlémský kazatel mu otevřel dveře poznání. Ale i kdyby se od něj nedozvěděl vůbec nic, spojovalo je ještě jedno silné pouto, a tím byla jeho laskavá slova, kterými promlouval k němu a Rozárce na jejich svatbě.

Když odcházel z paláce do předhradí, kde se svou ženou žil v malé komůrce pár kroků od brány, cítil v očích slzy.

Rozárka se právě vrátila z kuchyně, malou Klárku držela na klíně a dřevěnou lžící ji krmila mléčnou kaší. Zvedla oči a starostlivě se začala svěřovat, že Klárka celý den plakala, protože se jí klube zoubek. Trochu roztržitě přikývl. Zamířil ke stolu, ženu políbil na tvář a děvčátko pohladil po hlavičce. Měla ji pokrytou chmýřím prvních vlasů a ke svému uspokojení si všiml, že jsou černé jako ty jeho. Také se kroutily do půvabných kudrn. Když už kvůli své ženě přistoupil na hru, že Klárka je jeho krve, byl vděčný za každou maličkost, která ji v té představě utvrzovala. Byla to jediná lež, jíž se vůči ní dopustil. Poté, co Rozárka potratila a bylo zřejmé, že další dítě mít nebudou, lepší řešení nenašel. Klárka se mu ve skutečnosti příliš nepodobala. Měla široký rozesmátý obličej a velké zvídavé oči. Vítek byl vysoký, vážný a spíše zamračený.

„Přinesla jsem placky,“ oznámila manželka, když dítě nakrmila a uložila do kolébky. Klárka usnula skoro hned. „Jsou se zelím, zbyly z panské tabule, budou ti chutnat.“

Jedl mlčky.

„Co je s tebou?“ dorážela na něj. „Celý den jsi pryč a teď se tváříš jako bubák.“

„Doufal jsem, že budeme přes léto spolu,“ opáčil, když dojedl. Mastné ruce si opláchl ve vědru u dveří. Vrátil se ke stolu a pokojně se usadil na lavici. Rukou objal Rozárku kolem ramen. Byla štíhlá a křehká. Dlouhé černé vlasy nosila spletené do dvou copů, které si jako každá vdaná žena halila do bílé loktuše, ale doma chodila prostovlasá.

Koniec ukážky

Table of Contents

Tiráž

Prolog

Rok Páně 1415

KAPITOLA 1

KAPITOLA 2

Rok Páně 1416

Rok Páně 1417

Rok Páně 1418

Rok Páně 1419

Rok Páně 1420 (jaro)

Rok Páně 1420 (podzim)

Rok Páně 1421

Rok Páně 1422

Rok Páně 1423