Håkan Nesser

MUŽ BEZ PSA

Originální název: Människa utan hund,

vydáno u Månpocket, Stockholm 2013

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

©Håkan Nesser, 2006

First published by Albert Bonniers Förlag, Stockholm, Sweden

Published in the Czech language

by arrangement with Bonnier Group Agency, Stockholm, Sweden

©Zacarias da Mata – Fotolia.com

©Alex Koch – Fotolia.com

Translation ©Helena Matochová 2015

©Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2015

ISBN 978-80-243-6670-8

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2015

POZNÁMKA NA ÚVOD

Město Kymlinge ve skutečnosti neexistuje a nakladatelství Albert Bonniers nikdy nevydalo básnickou sbírku s názvem Ovocnářův příklad. Jinak se obsah této knihy ve všech podstatných ohledech shoduje se známými fakty.

1. PROSINEC

1

Když se v neděli 18. prosince Rosemarie Wunderlichová Hermanssonová probudila, bylo za pár minut šest a v hlavě měla velmi živý výjev.

Stála ve dveřích a dívala se do cizí zahrady. Bylo léto nebo časný podzim. Především se dívala na dva tlusté žlutozelené ptáčky – ti seděli na telefonním drátě asi deset, patnáct metrů od ní a u zobáků jim visely komiksové bubliny.

Musíš se zabít, stálo v jedné.

Musíš zabít Karla-Erika, stálo v druhé.

Vzkazy byly určeny právě jí. To ona, Rosemarie Wunderlichová Hermanssonová, se měla zabít. A zabít Karla-Erika. O tom nepanovaly pražádné pochybnosti.

Dotyčný byl její manžel a teprve po pár vteřinách jí došlo, že oba tyto ztřeštěné postuláty pocházejí z nějakého snu – ale ten se jí zdál jen chviličku a zanechal po sobě pouze ty dva bizarní ptáky na drátě. Podivné.

Chvíli ležela zcela nehybně na pravém boku a hleděla neproniknutelnou tmou vstříc fiktivnímu úsvitu, který se zatím nacházel někde nad Uralem, poslouchala neměnný klidný dech Karla-Erika a vtom pochopila, jak to je. Ptáci roztáhli zakrslá křídla a uletěli, ale jejich výroky tam visely dál a nedaly se vyložit špatně.

Ona, nebo Karl-Erik. Tak je to. Mezi těmi bublinami je nebo, nikoli a. Jedno se s druhým vylučuje, a připadalo jí tak nějak… absolutně nezbytně nutné, aby si buď tu, či onu alternativu vybrala. Ježíši Kriste, pomyslela si, sklouzla nohama přes okraj postele a posadila se. Kam jsme to dopracovali? Jako by si tahle rodina už neužila dost.

Ale když narovnala záda a dostavily se důvěrně známé ranní bolesti kolem třetího a čtvrtého bederního obratle, připlížily se všední myšlenky. Spolehlivý, byť značně nudný balzám na duši. Přijala ho s líným povděkem, schovala dlaně do podpaží a odšourala se do koupelny. Ráno je člověk tak bezbranný, pomyslela si. Tak obnažený a zranitelný. Třiašedesátileté učitelky šití nevraždí své manžele, to je naprosto vyloučeno.

Sice učila také němčinu, ale tím se situace nijak výrazně neměnila. Nebyla pro to o nic přijatelnější, jaký je proboha v tomhle ohledu rozdíl mezi šitím a němčinou?

Takže budu muset ukončit svou vlastní pouť slzavým údolím, pomyslela si Rosemarie Wunderlichová Hermanssonová. Rozsvítila, prohlédla si v zrcadle svůj velký hladký obličej a zjistila, že někdo jí tam přilepil úsměv.

Proč se usmívám? pomyslela si. Nemám přece proč se usmívat. V životě mi nebylo hůř a za půl hodiny se vzbudí Karl-Erik. Jak že to řekl ředitel? Tvrdá a zvonivá skála, která… která co? … která skýtá nastupujícím pokolením pevné morální a vědomostní podloží? Odkud to sakra vzal? Šašek. Ročníku za ročníkem, generaci za generací, po čtyřicet let. Pedagogická sosna.

Ano. Fläskbergson opravdu nazval Karla-Erika pedagogickou sosnou. Že by v tom byla špetka ironie?

Spíš ne, pomyslela si Rosemarie Wunderlichová Hermanssonová a zaryla si elektrický zubní kartáček hluboko do pravé tváře. Vera Ragnebjörková, její jediná kolegyně na vymírající katedře německého jazyka kymlingeské školy, tvrdila, že Fläskbergson postrádá ironický rozměr. Proto se s ním nedá mluvit jako s normálními lidmi a nejspíš právě díky této ojedinělé vadě se mu podařilo zůstat v ředitelském křesle přes třicet let.

Fläskbergson byl jen o rok mladší než Karl-Erik, ale zato o dobrých čtyřicet kilo těžší a až do onoho smutného dne před osmi lety, kdy jeho manželka Berit vypadla z lyžařské lanovky v Kitzbühelu a zlomila si vaz, se spolu hodně stýkali. Všichni čtyři. Bridž a tak. Výlet do Stockholmu za divadlem. Katastrofální týden na Krétě. Rosemarii se po Berit trošku stýskalo, ale po Fläskbergsonovi ne. Tedy po jeho společnosti.

Proč mrhám své drahocenné ranní minuty úvahami o té bezrozměrné nule? zeptala se pak sama sebe. Proč si radši čtvrthodinku neposedím v klidu nad novinami? Nějak už to opravdu přestávám zvládat.

Příjemné myšlenky se však nedostavily ani nad kávou a novinami. Nikde žádné světlé stránky. Když zvedla oči a podívala se na kuchyňské hodiny – zakoupené z náhlého popudu v obchodu IKEA za 49,50 na podzim roku 1979 a patrně nezničitelné –, ukazovaly ručičky šest hodin a dvacet minut. Potrvá tedy nejméně sedmnáct hodin, než se jí znovu dostane milosti zalézt do postele a připsat si na účet další pochmurný den. Spát, spát.

Byla neděle. Její druhý den v roli šťastné důchodkyně – to je poslední velká životní změna před smrtí, poučila ji nějaká dobrá duše, a Rosemarii napadlo, že kdyby tak měla přístup ke zbrani, okamžitě by se podle té převratné myšlenky zařídila. Prohnala by si kuli hlavou, ještě než do kuchyně přijde Karl-Erik v pruhovaném pyžamu a prohlásí, že je vyspaný dorůžova. Pokud je pravda to, co četla o zážitcích blízkosti smrti, pak by bylo zajímavé vznášet se pod stropem a pozorovat, jak se její muž bude tvářit, až ji najde bezvládnou na stole s hlavou ve veliké kaluži teplé krve.

Ale tohle se taky nedělá. Zvlášť když člověk nemá zbraň a musí taky trochu brát ohled na děti. Napila se kávy, opařila si jazyk a zapnula v mozku všední obvody. Co máme na programu druhého dne postproduktivního věku?

Přece uklidit v celém domě. Jak prosté. Zítra se začnou sjíždět děti a vnoučata a v úterý bude velký den.

Den, který měl být Dnem s velkým D, ale podivným způsobem se scvrkl na jakýsi pompézní trucpodnik, a to kvůli Robertovi. Ano, přesně tak. Celý podzim byla řeč o sto dvaceti osobách, jediné omezení představovala kapacita restaurace Svea, ale Karl-Erik to probíral s hostinským Brundinem snad stokrát a byl ujištěn, že něco přes sto lidí nebude žádný problém.

Nebyl by. K Robertově skandálu došlo v sobotu 12. listopadu, tou dobou byly prostory dávno zamluvené, ale na storno ještě nebylo pozdě. Už stihli rozeslat sedmdesát pozvánek a obdrželi dvacet kladných odpovědí, lidé však projevili pochopení, když jim oznámili, že vzhledem k okolnostem se rozhodli spíše pro menší rodinnou oslavu.

Značné pochopení. Sledovanost onoho pořadu dosáhla téměř dvou milionů diváků, a kdo se nedíval, tomu druhý den rozšířil obzory bulvární tisk.

ROBERT ONAN. Titulek na první stránce novin se vpálil do Rosemariina mateřského srdce jako cejch do kůže prašivé prasnice – věděla, že už nikdy, dokud bude naživu, nedovede na Roberta pomyslet, aniž by k jeho jménu dodala ten strašlivý přívlastek. Rozhodla se, že už nikdy více nevezme do ruky Aftonbladet ani Expressen, kterýžto slib dosud neporušila a porušit nehodlala.

Takže menší rodinná sešlost. Ve škole to bylo stejné. I zde se spustila tatáž diskrétní opona milosrdenství. Když se manželé Hermanssonovi po celkem šestašedesáti letech rozhodli společně opustit krvavou arénu kantořiny, jak to zformuloval nějaký chytrák, ovšem Fläskbergson to nebyl, omezila se rozlučka na prodlouženou poradu s dortem, výše zmíněným počtem červených růží a čajovým servisem z tepané mědi – o němž si Rosemarie ihned po rozbalení krabice pomyslela, jestli ho nemuseli povinně ukovat Elonssonovi zoufalí osmáci, aby se vyhnuli klasifikaci neprospěl z dílen. Elonsson měl na rozdíl od Fläskbergsona vyvinutý cit pro ironično života.

Šedesát pět plus čtyřicet. To byl druhý velký početní příklad letošního prosince a součet zněl sto pět. Rosemarie věděla, že Karla-Erika hodně mrzí, že to nevychází na rovnou stovku, ale takováhle fakta se nedají ohýbat. Karl-Erik nikdy neohýbal vůbec žádná fakta. Rosemarie váhavě protáhla záda, aniž by vstala ze židle, a zavzpomínala na tu noc před čtyřiceti lety, kdy se jí podařilo vydržet ještě dva stahy a ručička mezitím překročila půlnoc. Špatně skrývané štěstí Karla-Erika se nedalo přehlédnout, samozřejmě. Jeho prvorozená dcera se vyškrábala z dělohy na svět právě v den jeho pětadvacátých narozenin. Mezi Ebbou a Karlem-Erikem vždycky existovalo nesmírně silné pouto a Rosemarie věděla, že vzniklo už tehdy. Už tehdy v porodnici v Örebro čtyři minuty po půlnoci 20. prosince 1965. Porodní asistentka se jmenovala Geraldine Tulpinová, což je jméno, které se také nedá jen tak zapomenout.

Rodinné vánoční oslavy bývaly vždycky tak nějak vychýlené. Rosemarie to nikdy nepojmenovala tímto výrazem – nicméně ano, vychýlené opravdu byly. Normální lidé, křesťané i nekřesťané, považují 24. prosinec za čep, okolo nějž se otáčí zimní tma, ale u Hermanssonů se přinejmenším stejné důležitosti těšil i 20. prosinec. Narozeniny Karla-Erika a Ebby. Následující den byl nejkratším dnem v roce, srdcem temnoty, a Karlovi-Erikovi se nějak záhadně podařilo – sice bez ohýbání faktů, ale jen taktak – slunovrat o jeden den posunout a dosáhnout jakési trojjedinosti. Jeho narozeniny. Ebbiny narozeniny. Návrat světla na zem.

Ebba vždycky byla otcovým klenotem a mazánkem, do ní od samého počátku a až navěky vkládal největší naděje. Ani se to nepokoušel zastírat – některé děti jsou zkrátka z ryzejšího materiálu než jiné, tak už to chodí v tavicích kotlích biologie, prohlásil jednou, když se zcela výjimečně příliš napil koňaku. Ať už se to komu líbí nebo nelíbí. A zatím to bezesporu vypadá – pomyslela si chmurně a břitce Rosemarie, zatímco si nalévala druhý šálek kávy, stabilní úhelný kámen v nepromyšlené budově bdění –, že vsadil na správného koně.

Ebba je skála. Robert byl vždycky černá ovce a teď se definitivně znemožnil – možná je to méně hodno údivu, než všichni předstírají. A Kristina? Hm, o Kristině se dá říct asi tolik, že je, jaká je. Dítě ji trošku usadilo, v posledních letech proplouvala životem mnohem klidněji než předtím, ale Karl-Erik zatvrzele opakoval, že je ještě příliš brzy křičet hurá, příliš brzy.

Kdypak ty jsi křičel hurá, můj dřevěný princi? myslela si Rosemarie pokaždé, když to řekl, a pomyslela si to i teď v kuchyni, již dosud nenavštívil úsvit.

Právě v tu chvíli vstoupil do téže kuchyně on.

„Dobré ráno,“ pronesl. „To je zvláštní. I přes to všechno jsem se vyspal do růžova.“

„Mě z toho jímá panika,“ řekla Rosemarie.

„Z čeho?“ zeptal se Karl-Erik Hermansson a zapnul rychlovarnou konvici. „Kam jsi mi dala ten nový čaj?“

„Do druhé poličky,“ odpověděla Rosemarie. „No přece z toho, že prodáváme tenhle dům a stěhujeme se do té urbanizace. Jímá mě z toho… no jo, panika. Jak říkám. Tam ne, víc doleva.“

Karl-Erik chrastil hrnky a plechovkami. „Říká se tomu ur-ba-ni-za-ción,“ artikuloval s dokonalými španělskými hláskami. „Já vím, že teď pochybuješ, ale jednou mi za to poděkuješ.“

„O tom teda pochybuju,“ řekla Rosemarie Wunderlichová Hermanssonová. „O tom pochybuju až do morku kostí. Měl by sis vytrhat chloupky z nosu.“

„Rosemarie,“ prohlásil na to Karl-Erik a vypjal hrudník. „Tady doma už se nemůžu podívat lidem do očí. Člověk musí kráčet vzpřímený a s hlavou vztyčenou.“

„Ale někdy se taky musí ohnout,“ kontrovala Rosemarie. „To se přežene. Lidi zapomenou, začnou se na to dívat s odstu…“

Přerušil ji tím, že bouchl plechovkou nového čaje o kuchyňskou linku. „Tohle už jsme snad probírali. Lundgren mi slíbil, že ve středu podepíšeme papíry. S tímhle městem jsem skončil. Basta. Drží nás tady jenom zbabělost a setrvačnost.“

„Bydlíme tady třicet osm let,“ namítla Rosemarie.

„To je až až,“ řekl Karl-Erik. „Ty už piješ druhé kafe? Vzpomeň si, že jsem tě varoval.“

„Přestěhovat se na místo, které se ani nijak nejmenuje. Aspoň jméno by to mít mohlo.“

„Však bude mít, jakmile se španělské úřady rozhodnou. Estepona ti nestačí?“

„Do Estepony je to sedm kilometrů. K moři čtyři kilometry.“

Karl-Erik neodpověděl. Zalil vařící vodou lístky zdravého zeleného čaje a vyndal z ošatky slunečnicový chléb. Rosemarie si povzdechla. O jejích snídaňových návycích diskutovali dvacet pět let. O prodeji domu a odstěhování do Španělska diskutovali dvacet pět dní. Ale diskuse asi není správné slovo, pomyslela si. Karl-Erik se rozhodl a poté ji pomocí svého vyvinutého demokratického smýšlení získal na svou stranu. Tak to bylo vždycky. Nikdy se nevzdával. U každé důležité otázky byl ochoten do ní hučet a hučet a hučet, dokud z čirého znechucení a vyčerpání nehodila ručník do ringu. Taktika utahání. Bylo to tak s koupí auta. Bylo to tak s těmi příšerně drahými policemi v knihovně – jak rád nazýval jejich společnou pracovnu, kde on trávil čtyřicet hodin týdně a ona čtyři. Bylo to tak s dovolenými na Islandu, v Bělorusku nebo v Porúří – jak je jednou člověk vedoucím katedry občanské nauky a zeměpisu, tak jím zkrátka je.

A za ten dům mezi Esteponou a Fuengirolou zaplatil zálohu, aniž by se jí zeptal. S Lundgrenem z banky zahájil jednání o prodeji vily, aniž by nejprve zahájil domácí demokratickou proceduru. To nemohl popřít a také to nepopíral.

Ale možná by měla být vděčná. Když se to tak vezme. Klidně ho mohlo napadnout Lahti nebo Wuppertal. Žiju s tím člověkem celý svůj dospělý život, uvědomila si najednou. Myslela jsem si, že to mezi námi postupně uzraje, ale neuzrálo. Bylo to od začátku plesnivé a s každým rokem to plesnivělo víc a víc.

Proč jsem vlastně tak nebetyčně nesamostatná, že musím svádět svůj zahozený život na něj? To je nejvyšší možná známka slabosti, nebo ne?

„O čem přemýšlíš?“ zeptal se Karl-Erik.

„O ničem,“ odpověděla.

„Do půl roku na to zapomeneme,“ řekl jí.

„Na co jako? Na náš život? Na děti?“

„Neplácej nesmysly. Ty víš, jak to myslím.“

„Ne, to teda nevím. Mimochodem, nebylo by lepší, kdyby se Ebba a Leif ubytovali v hotelu? Jsou to v podstatě čtyři dospělí lidé, budou se tady mačkat.“

Zamračil se na ni jako na žáka, který už třetí hodinu po sobě nepřinesl domácí úkol, a ona věděla, že to navrhla jen proto, aby ho pozlobila. Měla sice pravdu, že Ebba, Leif a jejich dva pubescenti zaberou víc místa, než kolik ho v domě je, jenže Ebba je Ebba a Karl-Erik by spíše prodal svou poslední kravatu, než aby nastěhoval svou nejmilejší dceru někam jinam než domů, do pokoje, kde vyrůstala. Zvlášť když je to tentokrát naposledy, úplně naposledy.

Rosemarie ucítila knedlík v krku a vysrkla poslední zbytek vlažné kávy. A Robert? Inu, chudáček Robert se musí schovávat před zraky světa, jak jen to jde, ten se nemůže jen tak promenovat po hotelu, kde na něj každý může civět a plivat. Robert Onan z Fucking Islandu. Naposledy s ním telefonovala předevčírem večer a zdálo se jí, že se její syn snad rozpláče.

Takže do hotelu budou muset jít Kristina, Jakob a malý Kelvin. Jak mohli dát miminku jméno Kelvin? To je přece absolutní nula, informoval Karl-Erik novopečené rodiče, ale nepomohlo to. Vlastně si byla celkem jistá, že budou brát hotel jako výhru v loterii – od té doby, co Kristina dospěla a vylétla z hnízda, vyvolávala v Rosemarii trojsečný pocit viny, méněcennosti a nezdaru. A krátce, ale zřetelně si uvědomila, že ze všech tří dětí jí záleží jen na Robertovi, že soucítí jen s ním. To proto, že je to kluk? Opravdu je to tak jednoduché?

Ale s Kristinou se to možná ještě zlomí, dříve či později – tedy u Rosemarie, u Karla-Erika těžko. Ten byl vždycky hlavním terčem dceřina paličáctví. Existuje vůbec takové slovo? Paličáctví? Bylo to tak hned od prvních dnů puberty, ale pedagogická sosna přestála s rovným kmenem a tvrdou kůrou všechny nekonečné hádky, roztržky a spory – a projevila tak vlastnosti, jež těmto ctihodným rostlinám náležejí. Stůj, kde stojíš, a nikdy neuhni ani o píď.

Jsem k němu nespravedlivá, pomyslela si. Ale měla toho šmejda tak plné zuby, že by ho nejradši pozvracela.

Karl-Erik mezitím, zatímco se ručičky blížily k rozhlasovým zprávám, přednášel řadu pádných a nenapadnutelných argumentů, proč Ebbina rodina zcela přirozeně musí bydlet v domě – a Rosemarie se přistihla, že má chuť dojít k němu, vytáhnout mu jazyk z pusy a ustřihnout ho.

Pedagogickou kariéru už ukončil, takže je na to vhodná doba.

A hned si zase automaticky pomyslela, že je k němu nespravedlivá.

„No dobře, no dobře,“ řekla. „Mně je to jedno.“

„Tak vidíš,“ odpověděl Karl-Erik. „To je dobře, že se shodneme. K Robertovi se budeme snažit chovat úplně normálně. Nechci, aby se o tom někdo zmiňoval. Promluvím si s ním mezi čtyřma očima, to bude stačit. V kolik hodin že přijede?“

„Až k večeru. Pojede autem. Neříkal, kdy přesně.“

Karl-Erik hloubavě přikývl, otevřel pusu dokořán a naložil si do ní vrchovatou lžíci přírodního jogurtu s celozrnným müsli, nedotčeným lidskou rukou, a s obsahem 32 prospěšných minerálů a selenu.

Luxovala v patře. Karl-Erik si v zájmu domácí solidarity vzal nákupní seznam a odjel do letitého hypermarketu Coop v průmyslové zóně Billundsberg, aby tamtéž zakoupil pět set kilo narozeninových potřeb plus vánoční stromeček. Zatímco se Rosemarie vláčela se starou nemoderní Voltou, koupenou v elektrospotřebičích a domácích potřebách bratří Erikssonů v předjaří roku 1983 a patrně nezničitelnou, přemýšlela, kolik zásadních rozhodnutí vlastně učinila za třiašedesát let svého života.

Že se vdala za Karla-Erika Pedagogickou sosnu? To ne. Poznali se už jako středoškoláci na Karolinském gymnáziu (ona zakřiknutá prvačka, on elegantní a ztepilý třeťák v saku), kde podemlel její odpor tak, jako ji pak podemílal po celý zbytek života. Když ji požádal o ruku, rozředila své počáteční ne následným možná, ale necháme to až po maturitě a konečným no tak jo, ale nejdřív musíme mít kde bydlet. Vzali se roku 1963. V červnu 1965 dokončila textilní obor na Semináři rodinného vzdělání a půl roku nato přišla na svět Ebba. Ani ta nebyla plodem jejího rozhodnutí.

Pro dráhu učitelky šití se rozhodla, protože si ji vybrala Bodil Rönnová, její nejlepší (a jediná) kamarádka z gymnázia. Odmaturovaly společně, Bodil dostala stálé místo na škole v Bodenu, necelých 500 metrů od domu, kde s rodiči bydlel její přítel Sune, a pokud Rosemarie věděla, bydleli tam na severu dodnes. Půldruhého desetiletí si psaly dopisy a udržovaly kontakt, ale poslední vánoční pohlednice už byla stará sedm či osm let.

Zatím nula zásadních rozhodnutí, pomyslela si a odtáhla obludu značky Volta přes chodbu k pokojům pro hosty. Nebo bývalým dětským pokojům, nebo jak jim říkat. K Ebbině pokoji, Robertově pokoji a Kristinině stísněné komůrce, která nebyla větší než kumbál – dětí nikdy nebylo v plánu více než dvě, zvlášť když se jim na pouhé dva pokusy povedlo od každého pohlaví jedno, jenže se stalo, co se stalo. Život jde vpřed a ne vždycky se řídí podle plánů. Kristina se narodila v roce 1974, deset měsíců poté, co Rosemarie přestala na radu gynekologa brát antikoncepci, a jestliže katastrofální zájezd do Řecka nevyústil v žádné světlejší vzpomínky, pak ji alespoň obtěžkal neplánovanou dcerou. Karl-Erik zapomněl koupit kondomy a nestihl ho včas vytáhnout. Takže to dopadlo, jak to dopadlo, shit happens, a to i v tom nejlepším z myslitelných světů, natožpak v tomhle. Jakým jazykem se to odívají její myšlenky dnešního sychravého prosincového rána? God knows, holy cow, ale něco je každopádně jinak než obvykle. Je to tím počasím? To jim zatím v tomhle západošvédském vystrkově nenadělilo ani centimetr sněhu, a když se Rosemarie podívala z okna, zdálo se jí, že snad už i denní světlo podlehlo a hodilo ručník do ringu. Vzduch vypadal jako ovesná kaše.

Teprve když srolovala dlouhý koberec na chodbě a začala bez hubice vysávat lišty, vzpomněla si na jedno zásadní rozhodnutí. No jasně.

Jmenoval se Göran, nosil sandály bez ponožek a v prvním pololetí zaskakoval jako výchovný poradce. Byl to její třetí rok na škole, pět let po Kristině, nešlo jí do hlavy, že by ten vousatý fešák opravdu potřeboval šestatřicetiletou matku tří dětí, a tudíž mu řekla ne. A toto ne bylo patrně nejzásadnějším rozhodnutím jejího života. Odmítnout čerstvě rozvedeného, ramenatého a nadrženého výchovného poradce. Stalo se to na výletní plavbě do Finska, pedagogická sosna potřetí v životě stonala (nepočítáme-li vrozenou pupeční kýlu) a výchovný poradce běsnil v její kajutě půl noci. Prosil a škemral. Nabízel jí k pití bezcelní brusinkovou vodku. Ale ona ne. Nabízel jí k pití bezcelní ostružinový likér. Ale ona ne.

Napadlo ji, co se s ním asi stalo. Měl do hněda opálené prsty na nohou a na nich zajímavé chumáče chloupků, byl možností, která jí mohla změnit život – ale ona si ji nechala proklouznout mezi prsty. Možná je to tak lepší. Jen jediný muž si kdy vymohl přístup do jejího dnes již navždy vyschlého a uzavřeného klína – ale co, pokud jí bylo známo, úd Karla-Erika se za těch čtyřicet dva let taky nikam nezaběhl. Před svatbou se přiznal, že v druháku při oslavách svaté Lucie se spustil s nějakou Katarinou, ale ta nebyla jeho typ, což se potvrdilo počátkem osmdesátých let, kdy dotyčná prožila patnáct minut slávy jakožto držitelka rukojmí při přepadení banky v Säffle. Proč vůbec kdo přepadá banky v Säffle?

Každopádně: počet jejích zásadních rozhodnutí se zastavil na nepříjemném čísle jedna. Rosemarie usoudila, že luxování už bylo dost, a přemýšlela, zda ji něco opravňuje k optimistickému závěru, že má dostatek sil na rozhodnutí číslo dvě. Dům je psaný na ně oba, to věděla. Pokud ve středu nepodepíše papíry i ona, celý obchod krachne. Kupujícími byli jistí manželé Singlövovi, kteří prozatím bydleli v Rimminge – věděla o nich jen to, že on je elektrikář a že mají dvě děti.

Ale s tím, že už dali sto tisíc korun jako nevratnou zálohu na třípokojový dům ve Španělsku, nic nadělat nemohla. Pobřeží senilů, tak se té oblasti říká? Na bolestnou vteřinku se jí mihl před vnitřním zrakem novinový titulek: RODIČE ROBERTA ONANA SE STĚHUJÍ NA POBŘEŽÍ SENILŮ!

Kdybych jen nebyla tak odevzdaná, pomyslela si a znovu zapnula kávovar. Kdyby mi jen všechno nepřipadalo tak příšerně zbytečné. Odkud mám načerpat sílu?

Poslední dny a smrt učitelky šití, napadlo ji o pár minut později, když si sedla ke kuchyňskému stolu se šálkem kávy, dnes už třetím. Celkem obstojný název knihy nebo divadelní hry, ale nacházet se přímo v jejím ději nebyl zrovna důvod k jásotu.

Ale no tak, zaprotestoval nějaký dosud nenarovnaný závit jejího mozku, takovéhle bezútěšnosti přece obvykle nepropadám. Neměla jsem náhodou ráno mrtvičku? Kdybych aspoň kouřila, to bych si teď dala čouda.

Ach jo, co je to dneska s mými myšlenkami? pomyslela si Rosemarie Wunderlichová Hermanssonová. Nebylo ještě ani deset hodin. Do ulehnutí na lože zbývalo pořád víc než půl dne a zítra se sem přivalí děti a vnoučata jako… hm, jako co?

Nuceně zmobilizovaní vojáci do zrušené války?

Živote, kde je tvá jiskra?

2

Kristoffer Grundt ležel v posteli a potýkal se s podivným přáním.

Toužil přeskočit následující čtyři dny svého života.

U jiných lidí by to možná nebylo zase tak neobvyklé přání, o tom nic nevěděl, ale jemu se to stalo poprvé. Bylo mu čtrnáct let, napadlo ho, že je to možná známka dospívání.

To, že už na to nemá nervy.

Samozřejmě že se občas na něco netěšil. Na písemku z matiky. Na plavání v tělocviku. Nebo na to, až se ocitne v nehlídaném koutě školy s Oscarem Sommerlathem a Kennym Lythénem z 9. C.

Ale hlavně, což bude úplně nejtěžší vydržet: až ho matka provrtá pohledem a odhalí, z jakého je Kristoffer špatného těsta.

Vůbec není ze stejného těsta jako Henrik. To ani zdaleka ne, Kristoffer se zkrátka nějak nepovedl. Mají stejné geny, stejné rodiče, stejné vynikající předpoklady – ne, nemůže za to ani dědičnost, ani prostředí, nýbrž jen jeden maličký detail, a sice jeho já. Kristoffer Tobias Grundt a jeho páteř. Ne, špatně, Kristoffer Tobias Grundt a neexistence jeho páteře. Ta díra, kterou si nosí v duši tam, kde ostatní mají charakter.

Přesně tak. Až takhle zlé to bylo, když se nad tím zamyslel bez obalu.

Ale přeskočit čtyři dny? Vědomě si zkrátit život o devadesát šest hodin? Nebyla by to urážka… smyslu všeho?

Bylo půl desáté. Neděle. Kdyby byl namísto toho čtvrtek ráno, pak by už bylo dvaadvacátého a do Štědrého večera by zbývaly dva dny. Pokud se toho okamžiku dožiju, slíbil si Kristoffer, najdu si chvilku na to, abych v duchu vzdal díky. Zavzpomínám si a připomenu si, že čas, ať už si o něm myslíme cokoli, přece jenom plyne.

Problém je ale v tom, že plyne příšerně pomalu a nikdy nic nepřeskočí.

Nepřeskočí nesnesitelnou cestu autem do Kymlinge.

Nepřeskočí babičku, dědečka a další trapné příbuzenstvo.

Nepřeskočí oslavu sto pátých narozenin a neméně nesnesitelnou cestu autem domů.

A hlavně, pomyslel si Kristoffer a zavřel oči, nepřeskočí rozhovor s mámou.

„Já to chápu,“ řekla mu včera večer z temných hlubin pohovky v obýváku, zrovna když už si myslel, že se mu povedlo přijít neviděn a neslyšen. „Já chápu, že ti připadá v pořádku chodit domů v tuhle hodinu. Už jsou dvě. Pojď sem a dýchni na mě.“

Přistoupil k ní a vyfoukl jí do tváře tenoučký proud vzduchu. V té tmě jí neviděl do očí a ona to nijak bezprostředně nekomentovala. Ale Kristoffer si nedělal iluze.

„Zítra ráno,“ prohlásila, „očekávám vysvětlení. Teď jsem unavená, Kristoffere.“

Povzdechl si. Převalil se v posteli na druhý bok a myslel raději na Lindu Granbergovou.

Právě kvůli Lindě Granbergové včera večer vypil šest piv a sklenici červeného a vykouřil deset cigaret. Kvůli Lindě se rozhodl, že vůbec půjde na takzvaný večírek u Jense

& Månse. Jens & Måns byli dvojčata, osmáci z paralelní třídy, a měli nezodpovědné rodiče. Kteří se například odjeli bavit do města a slíbili, že se vrátí zpátky domů nejdřív ve tři. Kteří sice alkohol svým potomkům nekupovali, ale zato ho měli ve sklepě poměrně štědrou a nekontrolovanou zásobu.

Původně jich mělo přijít jen osm, ale Kristoffer napočítal nejméně patnáct. Lidé přicházeli a odcházeli. Během první hodiny do sebe nalil čtyři piva – Erik tvrdil, že kdo to do sebe pořádně napere hned ze začátku, ten víc vydrží, což mimochodem celkem fungovalo. Linda s ním držela krok, Kristoffer se odvážil vmáčknout se vedle ní na pohovku a mluvil s ní tak, jak si ještě nikdy netroufl. Smála se mu, smála se s ním a těsně před jedenáctou hodinou ho vzala za ruku a prohlásila, že se jí líbí. O půl hodiny a jedno pivo později se začali líbat, pro něj to bylo poprvé, nádherně chutnala po pivu, chipsech, čerstvém tabáku a něčem měkkém, teplém a dobrém, což byla zkrátka ona sama. Samotná… jak se tomu říká? … esence? … Lindy Granbergové. Teď, když Kristoffer deset hodin poté ležel doma v posteli, nacházel ještě pořád zbytky té chuti, pokud si oblízl ústa.

Ale jinak to byla značně prchavá a smutná vzpomínka. Především smutná. Po líbání zhltli pizzu holýma rukama rovnou z krabice, jedno z dvojčat všem naservírovalo kyselé krabicové víno v plastových kelímcích a Lindě se udělalo špatně. Vstala, zakymácela se a slíbila, že se za chvilku vrátí. Odklátila se směrem, kde tušila záchod, a o půl hodiny později ji Kristoffer našel v úplně jiné místnosti, jak spí v náručí Krilleho Lundina z 9. B. Vyžebral od Erika další pivo, vykouřil ještě tři cigarety a šel domů. Když se nad tím teď zamyslel, rád by vymazal z historie nejen nadcházející čtyři dny, ale i včerejšek.

Fuck you, Linda Granberg, pomyslel si, ale byla to jen prázdná slova a navíc, vzato čistě doslovně, toužil právě po jmenované činnosti. Upřímně řečeno. A kdyby naložil se svými kartami trochu lépe, mohl ji objímat on, a ne hokejista Krille Lundin, tím si byl Kristoffer jistý. Život je šíleně náhodný, ale jinak je jasné, že když někdo v patnácti letech honí puk v televizi, má mnohem větší šanci než… ehm, než kdo? Tlusťoch? Megalůzr? Nula, trapák, tragéd? Vyberte si sami.

Trhl sebou, protože si všiml, že ve dveřích stojí matka.

„Jedeme na nákup. Ty se mezitím pokus vstát a nasnídat se. Promluvíme si o tom, až se vrátíme.“

„Jasně,“ odpověděl Kristoffer. Mělo to znít sebevědomě a vstřícně, ale z hrdla se mu vydralo cosi, co znělo, jako když se maličké zvířátko připlete do cesty sekačce na trávu.

„Začneme tím, že se ujednotíme na tom, kdo bude tématem tohoto rozhovoru.“

„Tématem budu já,“ řekl Kristoffer a pokusil se opětovat matčin ocelově modrý pohled svým nazelenalým. Nijak světoborně se mu to nepodařilo.

„Ty, Kristoffere, ano,“ pronesla matka pomalu a sepjala ruce na kuchyňském stole. Nacházeli se tu jen sami dva. Bylo půl dvanácté. Táta Leif běhal někde po pochůzkách. Henrik se včera pozdě večer vrátil domů po svém prvním, značně náročném semestru v Uppsale. Oboje dveře byly zavřené, hučela myčka.

„Poslouchám,“ řekla matka.

„Měli jsme dohodu,“ řekl Kristoffer. „A já jsem ji porušil.“

„Ano?“

„Měl jsem být doma ve dvanáct. Přišel jsem až ve dvě.“

„A deset minut.“

„Ve dvě a deset minut.“

Naklonila se k němu. Kdyby mě tak objala, pomyslel si. Už teď. Ale věděl, že na to nedojde, dokud nebude všechno vyřízeno. A všechno vyřízeno nebylo. Ani zdaleka.

„Mně se nelíbí, že se tě musím vyptávat, Kristoffere. Nechceš povídat dál sám?“

Zhluboka se nadechl. „Lhal jsem. Už předtím.“

„Teď ti nerozumím.“

„No předtím. Vůbec jsem nešel k Jonasovi.“

Matka dala najevo překvapení tak, že o dva milimetry pozvedla obočí. Ale neřekla nic.

„Říkal jsem, že se půjdu k Jonasovi koukat na film, ale to jsem lhal.“

„Aha?“

„Byl jsem u dvojčat.“

„Jakých dvojčat?“

Proč mě pořád přerušuješ otázkami, když se nechceš vyptávat? pomyslel si Kristoffer.

„U Månse a Jense Petterssonových.“

„Rozumím. A proč jsi považoval za nutné lhát?“

„Kdybych vám to řekl, tak byste mě nepustili.“

„Proč bychom tě nepustili?“

„Protože… protože na sobotní večer to není zrovna dobrý místo.“

„A co je na tom špatného, jít v sobotu večer ke dvojčatům Petterssonovým?“

„Oni vždycky pijou… pili jsme. Bylo nás asi deset až patnáct, pili jsme pivo a kouřili. Nevím, proč jsem tam chodil, nemělo to cenu.“

Matka přikývla a Kristoffer viděl, že jí způsobil veliký žal. „To nechápu. Tak proč jsi tam chodil? Něco jsi tím snad sledoval?“

„Já nevím.“

„Ty nevíš, proč co děláš, Kristoffere? To zní vážně.“ Teď se tvářila ustaraně, upřímně ustaraně. Tak už mě krucifix obejmi, pomyslel si. Stejně ti nikdy nebudu dost dobrej. Obejmi mě a už se na to vyser.

„Asi… asi jsem to chtěl zkusit.“

„Co zkusit?“

„Jaký to je.“

„Co jako?“

„Přece chlastat a kouřit, do prdele už! Nech toho, copak nevidíš, že na to nemám…“

Pláč a beznaděj ho zmohly rychleji a překotněji, než čekal, za což byl svým způsobem vděčný. Bylo příjemné se vzdát. Schoulil se na stole, zabořil si obličej do dlaní a fňukal. Ale matka se nehýbala a nic neříkala. Za minutu, možná za dvě to přešlo a Kristoffer vstal, odešel ke dřezu a odmotal si půl metru kuchyňských ubrousků. Vysmrkal se a vrátil se ke stolu.

Ještě chvíli mlčeli a Kristofferovi pomalu došlo, že matka se tentokrát nechystá ho obejmout.

„Chci, abys o tom pověděl i tátovi, Kristoffere,“ řekla. „A ráda bych věděla, jestli nám hodláš lhát i nadále, anebo jestli ti můžeme věřit. Možná se plánuješ v budoucnu blíže stýkat s dvojčaty Petterssonovými? My jsme sice tvoje rodina – já, táta a Henrik –, ale pokud bys radši…“

„To ne, já…,“ přerušil ji, ale ona ho hned také přerušila.

„Nech toho,“ řekla. „Vydat se na dráhu pravdy, či lži, to je důležité rozhodnutí. Bude lepší, když se nad ním pár dní zamyslíš.“

Nato vstala a odešla od něj.

Ne! pomyslel si Kristoffer. Vůbec se mě nedotkla. Ani mě nepohladila po zádech.

A jeho nitra se zmocnilo jakési oněmění, neznámé a ochromující. Chvilku počkal a pak vyběhl z kuchyně po schodech do svého pokoje. Slyšel, že Henrik už je za tenkou zdí vzhůru. Padl na postel a mlčky se pomodlil, aby se starší bratr rozhodl nejdřív osprchovat, než se s ním přijde pozdravit.

Kdyby mohli, tak by mě vyměnili, pomyslel si Kristoffer Grundt. Jo, už dávno by mě vyměnili za někoho jiného.

Leif Grundt po krátkém rozhovoru vlažně objal svého syna, než se společně usadili k večeři, a znovu si pomyslel, že jeho manželka je velice jiná než on.

Citlivě řečeno. Ebba je majestát a záhada, takto ji s oblibou definoval, a navíc záhada, na jejíž rozluštění si dávno přestal dělat naděje. Sebemenší. V případě Kristofferova alkoholového a cigaretového debutu – šlo-li opravdu o debut, jak Kristoffer zatvrzele a zarytě tvrdil – považovala jeho žena za nejzávažnější tu lež. Ten prohřešek, že nemluvil pravdu, to vědomé porušení dohody.

Leif to přitom bral přesně naopak. Když chce kluk kouřit a chlastat, přece to krucipísek nepůjde předem ohlásit rodičům? Z alkoholu si po nějaké době člověk užene cirhózu a z cigaret rakovinu plic, kdežto na drobnou lež ještě nikdo neumřel.

Raději střízlivý lhář než pravdomluvný alkoholik, pomyslel si Leif Grundt. Kdyby tedy svým dětem měl vybrat budoucnost on – o kterémžto údělu si ani na vteřinku nenamlouval, že mu připadne.

Jenže on měl koneckonců ke lhaní jako takovému poněkud pochybný vztah, to nemohl popřít. Kdyby to chtěl trochu přehnat, což by ho také nikdy ani nenapadlo, zvlášť ne před manželkou, mohl by tvrdit, že existence rodiny Grundtových se zakládá na lži. Ano, chlapci mohou vděčit za své zrození nízkému a skvostnému triku.

Kdyby Leif Grundt mluvil pravdu, nikdy by se nedostal jejich matce pod kalhotky. Totiž: to, že by Ebba Hermanssonová odevzdala své hýčkané panenství prodavači uzenin v Konzumu, bylo stejně nemyslitelné jako… jako to, že by se Leifův koktavý nevlastní bratr Henry mohl oženit s Pamelou Andersonovou. Leif to věděl a Ebba to věděla, a právě tak Leif věděl, že Ebba by tento psychologický fakt nepřiznala, ani kdyby stála před popravčí četou. Když se v Uppsale roku 1985 na jarním plese Östgötského studentského spolku (kam pronikl pomocí falešné průkazky) rozhodl vydávat za studenta práv Leifa von Grundta, byla to právě tato vylepšená identita – nikoli jeho navýsost prozaický uzenářský pták –, která mu ve dvě hodiny v noci na jejím kolejním pokoji zjednala přístup do jejích panenských mokřadů. Takže tak.

„Ty jsi lhal,“ prohlásila o dva měsíce později, kdy už se výsledné těhotenství nedalo dále zastírat.

„Ano,“ přiznal se. „Chtěl jsem tě a to byl jediný způsob, jak tě dostat.“

„Máš předsudky,“ opáčila Ebba. „Já bych naopak ocenila tvoji upřímnost.“

„To možná jo. Ale o tvoje ocenění mi nešlo.“

„Dala bych ti i tak.“

„O tom pochybuju,“ prohlásil Leif Grundt. „O tom teda značně pochybuju. Co budeš dělat?“

„Dělat?“ řekla Ebba Hermanssonová. „Přece si tě vezmu a porodím to dítě.“

A tak se také stalo.

Stálo ji to roční přerušení studia medicíny, ale už nic víc. Pro zaměstnance Konzumu byla v polovině osmdesátých let téměř povinnost vyčerpat otcovskou dovolenou až do nuly, a když o pět let později přišel na svět Kristoffer, bylo to pečlivě načasováno tak, aby Ebba mohla nastoupit do praxe. Jako na objednávku se dostavila vytoužená shoda příznivých okolností: nemocnice v Sundsvallu a místo vedoucího prodejny, pro Leifa jako dělané, v Ymergatan v témže městě. Časem se dala zařídit i atestace – a Ebba Hermanssonová Grundtová se stala živým důkazem toho, že kombinovat se dá všechno, neboť ve věku 38 let jakožto matka dvou dětí nastoupila v téže nemocnici do funkce primářky cévní chirurgie. Ďábel chrání svoje ovečky, a za dva dny jí bude čtyřicet.

Pomyslel si Leif Grundt a v duchu se hořce usmál. To, že protiklad upřímnosti a lži je mnohem komplikovanější, než si lidé obecně představují… inu, tuto pravdu pečlivě střežil ve svém nitru. Ve zvláštní zásobárně životních mouder, dalo by se říci, do níž sice sám občas nakoukl, ale svou manželku tam zval na návštěvu čím dál méně. Tak nějak k tomu neměl důvod.

Ale ten spratek začal kouřit a chlastat a za to samozřejmě musí dostat vynadáno. Musí se stydět a pořádně si to vyčítat, nic složitějšího v tom není.

Spokojen s tímto prostým závěrem usedl Leif Grundt ke stolu se syny a manželkou. Byla neděle večer a svět byl celkem vzato příjemným místem k životu. Věděl, že zítra je čeká cesta do Kymlinge a tři dny učiněného pekla, ale zítra je zítra a každý den má dost svých strastí.

Koniec ukážky

Table of Contents

Tiráž

1. PROSINEC

1

2

3

4

5

2. LEDEN

3. SRPEN

4. LISTOPAD

5. PROSINEC