Marek Skřipský

PŘÍPADY INSPEKTORA RÁDLA

Ve službách první republiky

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© Marek Skřipský 2015

© Moravská Bastei MoBa, s. r. o., Brno 2015

ISBN 978-80-243-6630-2

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2015

„Člověk, který není ochoten za něco zemřít,

není hoden toho, aby žil.“

Gilbert keith Chesterton

Považuji za nutné zmínit ty, kteří mi výrazně pomohli při samotném vzniku knihy a zároveň ovlivňovali její tvorbu. Obrovské poděkování v tomto směru patří Tomáši Bandžuchovi, Petru Götzovi, manželům Evě a Pavlovi Bučkovým, Tomáši Břicháčkovi, Petru Bučkovi a mému otci Janu Skřipskému. Bez výše jmenovaných by kniha v této podobě nikdy nevyšla. Oba rodiče pak zaslouží dík za podporu a zájem o mou vznikající prózu.

Velké poděkování za inspiraci náleží Markétě Jandové, Evě Homolové a Ondřeji Šlechtovi, kteří mi nevědomky svými postřehy, životy i osobnostními rysy umožnili vytvářet jednotlivé postavy, a tím pádem i některé děje či souvislosti. Ohledně těchto skvělých lidí uvádím, že inspirovali vznik buďto jednoznačně, nebo alespoň víceméně kladných postav díla.

Tuto knihu věnuji „severské“ múze Markétě.

Autor

Prolog

Praha, listopad 1920

Ulice stověžatého města ovládl pozdní podzim a zákoutí Matky měst vypadala ve večerním šeru jako ponuře poetické výjevy ze Schikanederových obrazů. Od tenkého sněhového poprašku, který obvykle brzy ráno roztál, se odráželo naoranžovělé světlo pouličních luceren a černý příkrov přicházející tmy kreslil na zdi domů ve starých uličkách děsivě podmanivé stíny. Stromy v parcích zahrály všemi barvami a jejich listí poté spadalo na zem. Holé kmeny se připravovaly na příchod zimy.

Policejní nadstrážník číslo 201 vyfoukl z úst obláček ohřátého vzduchu a podíval se na kapesní hodinky. Do konce dnešní služby už zbývala necelá půlhodina. Čtyřiadvacetiletý muž zákona měl dnes vcelku klidnou službu. Za celou osmihodinovku, během které obcházel svůj rajón okolo centra Prahy, musel zakročit pouze dvakrát, a to navíc v situacích, které nestály za řeč. Kolem poledne bylo třeba zajistit opilého vandráka, co v hospodě U Ampezonů ohrožoval hostinského rozbitou láhví, a po třetí hodině ho místní volali na Malou Stranu k hádce manželů, kteří při vzrušené výměně názorů jen tak mimochodem rozbíjeli zařízení obýváku. Tam stačila pouze domluva.

Vlastně by to byla dobrá služba, nebýt nepříjemného mrazivého větru, který pronikal přes černou uniformu až na tělo. Zatraceně, pomyslel si nadstrážník Jan Rádl – jak se onen muž jmenoval – a promnul si prokřehlé ruce. Půlhodina do konce, dneska už se stejně nic nestane… grog by bodl, nebo aspoň čaj s rumem… Navzdory těmto myšlenkám nakonec při Rádlově rozhodování zvítězila služební povinnost a policista se na poslední chvíli otočil zády k cestě, která vedla do hostince U Rotundy. Z pochmurných myšlenek najednou nadstrážníka vytrhla postava kamelota Franty Voráčka, který se s posledními výtisky Večerníku pomalu šoural směrem k němu. Voráčka si nešlo splést ani ve tmě – vytáhlý hubeňour s pletenou kšiltovkou, na kterém plandal mimořádně nevkusný, ale určitě teplý mantl. A Rádl přišel na způsob, jak přece jen strávit onu závěrečnou půlhodinku v teple.

„Franto! Pojď sem!“ vykřikl uniformovaný muž směrem ke kamelotovi, který poslušně přistoupil blíže. „Za chvilku mi končí služba,“ začal Rádl zeširoka. „Pochybuju, že by se do té doby něco přihodilo, ale jeden nikdy neví. Ty ještě děláš prodejní okruh, že?“

„No, to se ví, pane nadstrážník,“ odpověděl s nevědomou mírnou úklonou Voráček. „Mám to po trase přes most a kolem dvou hospod, tam bych těch posledních osm kousků moh udat. Pěkný štace na zakončení.“

„No vidíš,“ pokynul mu Rádl. „Tady máš dvě koruny a při obchůzce měj oči na stopkách. A kdybys viděl něco, řekněme… nekalého, tak mazej k Rotundě, budu tam do šesti sedět. Jo, a taky si vemu jedny noviny,“ přidal nadstrážník k dvoukoruně ještě dvacetník a vzal si výtisk Večerníku.

„Děkuju uctivě, pane nadstrážník. Můžete se spolehnout!“ vyrazil ze sebe Franta, ale to už prokřehlý Rádl rázným krokem mířil do ulice Karolíny Světlé, kde stál jeho oblíbený hostinec U Rotundy.

Uvnitř útulné hospůdky ho přivítalo ospalé prostředí a příjemné teplo. Policistovi se naskytla klasická scenérie, která k hospodě tak nějak patřila – postarší chlapíci mazali karty u láhve kontušovky, u rohového stolu se studenti z nedaleké filozofické fakulty o cosi náruživě přeli nad půllitry smíchovského ležáku a parta špeditérů si po šichtě za nezřízeného pokuřování laciných cigaret dopřávala potěšení z láhve rumu.

„Nazdááár, Honzíku,“ sevřel policajtovi ruku hostinský Lebeda, asi padesátiletý růžovolící tlusťoch veselé povahy, kterému jeho zástěra a kulatý rozesmátý obličej dodávaly vizáž ladovských hostinských. „Groček na konec služby, že jo? Hned to bude…“

Rádl se uvelebil za malý dřevěný stůl a čekal na ten horký nápoj s pořádnou dávkou rumu a citrónu. Upravil si pouzdro s pistolí a pohled mu přitom bezděčně sjel na jeho služební zbraň značky Steyr.

Rakouskej Steyr, pomyslel si Rádl trochu pobaveně. To je zajímavé, jak republika nechce mít nic společného s čímkoliv, co má na sobě jenom stín starého Rakouska, ale celá armáda, četnictvo i policie nosí u pasu Steyr M. Aby ne, je to zatraceně dobrý kvér. Osm devítimilimetrových projektilů v poloautomatické pistoli perfektního dílenského zpracování. Ještě že ta slavná cé a ká armáda na tom nebyla tak dobře jako tahle bouchačka. Na pistoli, která se jí mohla rovnat, narazil Rádl až po válce v Rusku. Americká intervenční mise tenkrát přijela do Vladivostoku se svými poloautomatickými pětačtyřicítkami. Bytelné a spolehlivé, dokonale fungující kanóny s obrovskou ráží 11,43 milimetru. Colt M 1911 – ráže pětačtyřicet, jak říkali sami Američani. Přesné zbraně, které si na jednu ránu mohly vzít i těžkého kavaleristického koně. Ale zase měly v zásobníku o náboj míň než steyr a byly zatraceně těžké. Nechtěl bych to tahat po Praze. A ten zpětný ráz… Bože můj, na co to zase myslím, zavrtěl Rádl sám nad sebou nevěřícně hlavou a pustil se do přineseného grogu.

Hostinský Lebeda zálibně pozoroval upíjejícího nadstrážníka, přičemž si labužnicky zapálil viržinko: „Seš v tom mundůru celej táta, Honzíku. On měl teda pošťáckej, ale taky mu vždycky sekl. Jó, na urostlým chlapovi uniforma dycinky oku lahodí, abych tak řek. No, já s tím svým panděrem pasuju tak akorát k tý zástěře,“ uchechtl se Lebeda a poplácal si dobře vykrmené bříško. „A taky jsem si, člověče, všim, jak jsou všecky ty republikový mundúry apartní. Mnohem hezčí než ty austrijácký hadry, že jo…“

Rádl se souhlasně pousmál a znovu si pořádně zavdal poctivě připraveného truňku, zatímco Vincenc Lebeda pokračoval: „Já sem, Honzíku, moc rád, že ses u tý policie chytnul. A to ti říkám, že pudeš nahoru. Ve třiceti z tebe bude nejmíň pan manipulant a budeš pěkně nosit čepici s kšiltem místo přilby. No co, plat máš pěknej, práce je to jistá a všecko před sebou. Hlavní je, že jsi dostal pěkný místo skoro hned, co ses vrátil z Ruska.“

Lebeda měl vlastně pravdu. Přestože Rádlovi bylo čtyřiadvacet let, do prvního zaměstnání nastoupil teprve letos v březnu, ani ne dva měsíce poté, co se po dlouhé anabázi vrátil s československými legiemi z Ruska do nově vzniklé republiky. A předtím jaksi nebylo na práci kdy. Honza odmaturoval na klasickém gymnáziu koncem jara 1914, krátce nato oslavil osmnáctiny. A v létě vypukla velká válka, které se později začalo říkat „světová“.

Mladý Rádl odjel s rakousko-uherskou armádou na srbskou frontu, ale bojovat nebo snad nedej Bože padnout za habsburského císaře a jeho nadnárodní monarchii se mu nechtělo. Při nejbližší příležitosti zběhl k Srbům, kde se z lidí jako on tvořilo české vojenské těleso v rámci srbské královské armády. Rádl pak zažil tu euforickou dobu, kdy srbské jednotky hnaly rakouskou přesilu až do Bosny. Jenže potom přišel ústup pod společným tlakem německých, rakouských i bulharských divizí, jimž Srbové kladli heroický, ale marný odpor. Následovala strastiplná pouť na Korfu a pak cesta k „československému vojsku na Rusi“. Rádl tam strávil rok ve škole pro nižší důstojníky, stihl ještě prodělat pár šarvátek s Němci a potom – po brestlitevském míru – i celý konflikt československých legií s nově zrozenou sovětskou mocí.

Do Prahy se vrátil jako poručík a zástupce velitele roty teprve v lednu 1920, kdy Československá republika kroutila už druhý rok své existence. Jeho cesta do vlasti vedla hned několika loděmi přes Pacifik, Spojené státy a Kanadu až do Evropy a pak konečně „suchou nohou“ do pražských Královských Vinohrad, kde bydleli jeho rodiče. Čekání v přístavech bylo nesnesitelné a ten pocit se dal pouze nepatrně zmírnit pomocí silného alkoholu. Exotické kraje, které na své cestě míjel, vybičovaly jeho touhu po návratu domů až k nepředstavitelné palčivosti, kdy se ho čas od času zmocňovala horečka. Za normálních okolností by si užíval úžasnou dovolenkovou plavbu po dalekých zemích, tenkrát mu ale každá minuta připadala jako hodina, která ho astronomicky vzdaluje od cíle. A teď tady seděl ve staropražské hospůdce a pil silný grog.

„Honzíku… to bys netušil, co já se tady od těch študáků všecko nedovím,“ mávl Lebeda rozverně ke stolu s hašteřivými vysokoškoláky, kteří popíjeli už páté pivo. „Věděl jsi třeba, že v Dánsku a v Anglii byly v devátým století kovárny, kde se normálně na zakázku kovaly zároveň křesťanský kříže i pohanský symboly? To ti mně udělalo takovou radost, že starý poctivý živnostníci žili už ve středověku…“

Policista strávil s hostinským několik minut v družném rozhovoru, než zaplatil za horký životabudič a vydal se na stanici převléct do civilu, aby si konečně mohl užít volna. Lebeda mu na cestu gratis přibalil krajíc chleba s kolečkem tlačenky. „A jestli jdeš v neděli k vašim na oběd, tak pozdravuj tátu,“ dodal ještě za odcházejícím nadstrážníkem. „Ať se taky někdy zastaví.“

Rádl se ztichlou večerní Prahou protáhl až na policejní stanici, kde předal službu strážníku Bechtlovi a chystal se do šatny, když se k němu přihrnul Jarda Kotyza, zdejší strážník a dobrý kamarád. Původně klempířský mistr, který měl ale vždycky rád zbraně a ve válce podle svých slov „odvykl řemeslu“, takže logicky skončil u policie.

„Nazdar, Honzo. Máš se před odchodem ještě na chvilku stavit k nejvyššímu,“ ukázal poněkud žertovně prstem ke stropu. „Nevím, co ti chce, ale tvářil se docela normálně.“

Rádl nedbale poděkoval a jal se zdolávat schody až do nejvyššího patra, kde měl kancelář velitel obvodu, manipulant Pavel Malina. Neplánované pozvání k Malinovi bylo vždy sázkou do loterie. „Nejvyšší“ měl těžko předvídatelné záměry a audience u něj mohla skončit mimořádnou prémií, stejně dobře jako mimořádnou službou.

„Vstupte,“ odpověděl Malinův hlas na Rádlovo zaklepání.

„Pane manipulante, nadstrážník Jan Rádl, přicházím na váš roz–“

„Dobrý, nechte toho,“ pokrčil velitel rameny. „Posaďte se, Rádle, udělejte si pohodlí.“ To bylo dobré znamení, neformální chování obvykle Malina uplatňoval při sdělování dobrých, nebo alespoň těch přijatelných zpráv.

„Dostal jsem se k té vaší žádosti o zařazení do školy pro policejní důstojníky,“ začal mírně manipulant a Rádl ztrnul napětím. „Inu, Rádle, shodneme se na tom, že pro šlapání ulice je vás trochu škoda. S vaším vzděláním, schopnostmi a zkušeností z legií…“ Teď přijde to ALE, napadlo Rádla. „Ale je prostě nepsaným pravidlem, že do té školy posíláme lidi až po roce služby,“ pronesl rezolutně Malina. „Výjimku neudělám ani u vás, nastoupil jste k prvnímu březnu.“

„Chápu, pane,“ odpověděl chladně nadstrážník.

Malina přejel rukou po zasklené desce stolu: „Podívejte, Rádle, vy víte, že já si vás cením. Koneckonců, stal jste se už nadstrážníkem a jistě jste si všiml, že mnozí policajti, co slouží stejně dlouho jako vy, zůstávají na strážnících nebo i zřízencích.“ Ano, v tomhle měl „nejvyšší“ pravdu a Honza to oceňoval i vzhledem ke zvýšenému platu.

„Dáte si cigaretu, Rádle?“ otevřel Malina stříbrné pouzdro se vzorně vyrovnanými jihoslovanskými cigaretami Šumadija.

„Ne, děkuji, pane. Já kouřím jenom doutníky,“ usmál se Honza omluvně.

„Taky mám,“ zamrkal lišácky manipulant a vytáhl ze šuplíku dřevěnou krabičku. „Na dovolené v Rijece jsem si doplnil sbírku kvalitního jihoslovanského kuřiva – cigarety, doutníky, něco do dýmky…“

Rádl přijal středně dlouhý doutník a nechal si od Maliny připálit. To se dalo ze strany velitele vyložit jako jistý projev přízně a dobré vůle. Honza nasál doutníkový kouř do úst a vychutnával sladce kořeněnou chuť prvojakostního jihoslovanského tabáku.

„Zkrátka, Rádle,“ zatáhl Malina z cigarety, „chci vám říci, že vaši žádost schválím a podpořím. Ovšem až po stanovené roční lhůtě. Ani o den víc. Prvního března devatenáct set dvacet jedna dávám na tenhle papír štempl,“ zamával Rádlovi před očima jeho žádostí. „Takže někdy v květnu, červnu příštího roku nastoupíte do té školy. No nic, Rádle, máte po službě a já vás nebudu zdržovat. Jen jsem chtěl, abyste věděl, jak se věci mají. Můžete jít.“

Honza odcházel od Maliny víceméně spokojen, i když jisté dávce smíšených pocitů se neubránil. Věděl, jak to chodí, ale přece jen ve skrytu duše doufal, že by se mohl do důstojnické školy dostat dříve. Třeba kvůli svým zásluhám z legií. A taky té maturitě, kterou přece jen nemá každý. Na druhou stranu, legionářů-maturantů slouží u armády, četnictva, policie nebo finanční stráže celkem slušný počet. Kde se taky po válce rychle upíchnout bez praxe za pěkný plat. O důstojnické hvězdy se zřejmě strhla rvačka. Vlastně to nakonec dobře dopadlo. Vždyť jsou to už jenom tři měsíce…

♦ ♦ ♦

Až do konce listopadu měl Rádl stejně určené služby. Od půl desáté do šesti odpoledne s volnou nedělí. To nebylo vůbec špatné, i když za největší klikaře byli vždy považováni ti, co chodili na osmou. Vyspali se vcelku solidně a o půl páté měli večer před sebou. Rádl bydlel v garsonce na Malé Straně, nedaleko řeky. Dům, ve kterém teď žil, stál jen kousek od sousoší mýtického hrdiny Brunclíka s jeho lvem. Z okna se Rádl díval přímo na lucernu, která v noci házela slabý světelný odlesk na známou sochu. Vypadala vždycky tak nějak magicky a tajemně z toho malého okna uzounké garsonky. Honza mohl bydlet u rodičů, kteří měli na Královských Vinohradech dvoupokojový byt s předsíní a kuchyňkou, ale on po tomhle podnájmu skočil, jakmile to šlo. Co přijel z Ruska, oblíbil si ticho a pocit absolutního soukromí, tedy něco, čeho se v kasárnách, zákopech a lodních kajutách příliš nedostávalo.

K rodičům docházel na nedělní oběd. Byli rádi. Táta vyprávěl, co je nového na poště, a máma se mu mezi bramboračkou a čočkou s párkem snažila dohodit sousedovic Bětku. Rádlova otce vyhodili za starého mocnářství z pošty, když zjistili, že Honza v Srbsku změnil stranu konfliktu. Někdejší pošťák pak přežíval díky příležitostnému skládání uhlí a manželčině platu dámské krejčové. Ale Československá republika se dokázala odvděčit. Starý Rádl se po válce mohl vrátit k pošťácké modři a před čtvrt rokem z něj dokonce udělali poštmistra. Ve svých dvaapadesáti už čekal od života jen to dobré. Říkali mu „pane poštmistr“, on počítal roky do důchodu, byl hrdý na jediného syna a občas si zašel na pivo do nenápadné hospody U Havrdů, kde byla i tančírna. Hned ve druhé místnosti. Tam chodili tančit mladí z okolí, i Bětuška, kterou by si Rádlová přála vidět se synem, ale její manžel Josef Rádl věděl své. Ne že by Běta nebyla šikovná žába, ale Honza, to byla prostě jiná kategorie. Ne, ne, ten bude spokojený jenom s nějakou slečnou na úrovni. Vždyť nebýt války, šel by jeho syn jistě dál na studia. Ale i u těch policajtů se mu vede dobře. Však se ještě dostane nahoru.

Nadstrážník číslo 201 zatím dál šlapal svůj rajón kolem středu města. I teď, v tom protivném listopadu. U Templáře rozdal několik pádných ran pendrekem dvojici libeňských dokařů, kteří si přišli do hospody v centru udělat demoliční výlet, umravnil pár zevlujících opilců, sepisoval ztracené peněženky a zajišťoval vykradené malostranské kasy. Asi nejzajímavější Rádlův „případ“ z posledních dnů představovala honička s lupičem, který prchal křivolakými uličkami s ukradenou tržbou z nedalekého koloniálu. Mladíček s puntíkovaným šátkem přes pusu se pak ve slepé uličce oháněl kuchyňským nožem, ale Rádlovi nestál ani za to, aby vytáhl pistoli. Vzduchem zasvištěl Honzův obušek a s patřičným účinkem dopadl na rameno troufalého loupežníka. Tím bylo hotovo a nadstrážník si dotyčného odvedl s pouty na rukou.

Většinou Rádl jen tak chodil ulicemi a tu poslední půlhodinu dal čas od času dvoukorunu kamelotovi Voráčkovi, koupil si od něj jedny noviny a zašel se ohřát k Rotundě. A zase grog, chleba, tlačenka a bodrý hostinský Vincenc Lebeda. Večer knížka, kondiční cvičení a sladké usínání v pronajaté garsonce. Akorát v sobotu po službě si vzal svůj nejlepší civil a vyrazil s kamarády posedět do nějaké hezčí restaurace. A neděle… neděle je prostě od slova nedělati.

♦ ♦ ♦

Zrovna bylo pondělí. Končil první den pracovního týdne. Tedy aspoň pro Honzu, když ležérně bral za kliku služebny, aby se tam už jen převlékl z uniformy. Sotva si sundal z hlavy černou přilbu se stříbrným znakem, mihl se kolem něj Kotyza s lejstry v rukou: „Hele, nejvyšší tě zase chce vidět. Podruhý v měsíci… Co to spolu piklíte? Objevil se nám snad v rajónu masovej vrah počestnejch panen?“ rozchechtal se pobaveně Jarda. „Jestli jo, tak neškudlete a vemte mě na zatýkačku. Vykradený sklepy a opilá omladina mě už tak nějak neuspokojujou a fotka v novinách by se mi taky hodila.“

„Kdepak masovej vrah, Jardo,“ pousmál se Rádl. „Malina se s mojí maličkostí tajně radí, jak řídit obvod, ale nesmíš to nikomu říct.“

„Táák to jó,“ sklonil se Kotyza zpět nad hlášení, „koukej upalovat, kolego.“

Rádla samozřejmě ihned napadlo, že jeho nečekaná návštěva u manipulanta Maliny bude nějak souviset s jeho žádostí o vstup do důstojnického kurzu, a trochu se obával, jestli velitel nechce změnit svůj předchozí slib. To by bylo mrzuté, protože Honza už počítal s tím, že na ulici odkroutí jen ty tři, čtyři měsíce a pak hurá výš. Proto se jeho obavy poněkud zvýraznily, když vstoupil na vyzvání dovnitř a uviděl, že vedle tajnosnubně se tvářícího velitele postává asi čtyřicetiletý elegán v béžovém obleku s neproniknutelným výrazem ve tváři. Co je tenhle, proboha, zač?

„Posaďte se, Rádle,“ vybídl ho Malina a obligátně před něj namířil ruku s otevřenou krabičkou jihoslovanských doutníků, což Honzu uklidnilo, poněvadž šlo znovu o ten znak dobrých zpráv. Nadstrážník číslo 201 s díky zasunul doutník do náprsní kapsy a čekal, co se bude dít.

„Rádle…,“ oslovil ho manipulant s určitou dávkou dramatičnosti a ukázal na elegána s protáhlou tváří a šedýma očima, „představuji vám pana Rudolfa Wuršera, vrchního inspektora první třídy přímo z policejního ředitelství.“

No nazdar, o co tady běží? pomyslel si Rádl, zatímco Malina si pobaveně vychutnával jeho překvapení a Wuršer zůstával stále po anglicku nečitelný.

„Pan vrchní inspektor má pro vás jistou nabídku,“ pokračoval Malina, „kterou byste měl zodpovědně zvážit.“

„Ano,“ usmál se najednou povzbudivě do té doby stále mlčící Wuršer. „Já bych rád poděkoval panu manipulantovi za veškerou ochotu a tu nabídku bych vám následně sdělil mezi čtyřma očima, nadstrážníku Rádle.“

„Rozumím, pane vrchní inspektore,“ srazil Malina před Wuršerem předpisově paty a rázným krokem opustil kancelář.

Wuršer ze sedu podal rovněž sedícímu Rádlovi ruku, aniž by ho opouštěl ten povzbudivý a Rádla uklidňující úsměv: „Budu vám říkat Jene, snad vám to nebude vadit.“

„Ani v nejmenším, pane vrchní inspektore,“ odtušil Rádl, načež Wuršer vytáhl z kožené aktovky nějakou složku a rozprostřel ji před sebe na stůl.

„Půjdu přímo k věci, Jene, tak to je vždycky nejlepší. Dověděli jsme se o vaší žádosti ohledně toho důstojnického kurzu, která vám ovšem bude schválena až v březnu, takže do školy byste zamířil tak kolem května…“

Honza napjatě poslouchal a snažil se zachovat kamenně úřední výraz.

„Já jsem to konzultoval jak s kolegy od nás z ředitelství, tak s vaším panem manipulantem,“ pokračoval inspektor, „a řekl jsem si, že s vámi promluvím. Jene, upřímně, vás je skutečně škoda na to, abyste šlapal dlažbu a chytal zlodějíčky. Prošel jsem si vaše papíry a vidím…,“ ukázal vrchní inspektor na složku, „maturita na malostranském gymnáziu… služba v legiích, Srbsko, Rusko… jednoroční výcvik pro nižší důstojníky… poručík v záloze,“ četl útržkovitě Wuršer to, co považoval za důležité. „Máte maturitu z němčiny a francouzštiny, ale umíte i srbsky a rusky. A taky anglicky… ve Vladivostoku jste dokonce dělal tlumočníka mezi zástupci Československého vojska na Rusi a americkým velitelstvím generála Gravese.“

„Tedy, vy jste perfektně informován, pane vrchní inspektore,“ povytáhl Rádl uznale obočí a stále čekal, co z tajemného elegána s policejním průkazem vypadne.

„My toho víme…,“ vydechl žoviálně Wuršer, než se na okamžik zarazil, „… aa, promiňte, Jene. Také je mi známo, že nepohrdnete dobrým doutníkem, takže…,“ zalovil inspektor v kapse, „aniž bych chtěl jakkoliv snižovat výborné jihoslovanské kuřivo pana manipulanta, přece jen bych vám nabídl poněkud jinou úroveň požitku.“ Muž z policejního ředitelství odklopil vrch stříbrného pouzdra s luxusními doutníky značky Punch: „Prosím, nabídněte si, já si dám s vámi.“

Honza vděčně přijal drahý doutník, o kterém dříve pouze četl, a nechal si připálit z Wuršerova benzínového zapalovače.

Wuršer vyfoukl z úst několik kroužků dýmu a pobaveně sledoval, jak líně stoupají ke stropu. „Jene, slyšel jste někdy o bezpečnostním oddělení našeho ředitelství?“

Honzovi už začínalo svítat a byl z toho celkem překvapený: „Myslíte špiony, pane vrchní inspektore?“

„Tak… osobně dávám přednost termínu zpravodajský inspektor,“ rozhodil Wuršer rukama, „nicméně významově jste se vyjádřil de facto přesně. Moje nabídka zní takto,“ zvýšil Wuršer energicky hlas. „Mohl byste nastoupit do zpravodajské skupiny bezpečnostního oddělení Policejního ředitelství v Praze, zkrátka k civilní domácí kontrarozvědce. A to ne někdy v květnu nebo červnu příštího roku jako do toho policajtského kurzu, nýbrž od prvního prosince, tedy za týden.“

Honza úžasem polkl nasucho. Panebože, tohle by bylo něco, blesklo mu hlavou. Takováhle možnost. A já snil o tom, že jednou ze mě možná bude manipulant u černých mundůrů…

Vrchní inspektor první třídy ani nečekal na jeho reakci a pokračoval: „Nastoupil byste jako elév do kanceláře operativních analytiků. Zkušební doba eléva je tříměsíční a během ní budete mít hodnost policejního agenta první třídy. S platem o dvacet korun vyšším než teď. Pokud se osvědčíte – a já věřím, že ano –, přecházíte na pozici obvodního inspektora druhé třídy s platem opravdu znatelně vyšším.“ Wuršer odklepl popel o kraj popelníku a řekl stále překvapenému Rádlovi: „To víte, rozšiřujeme tajnou službu. Teď na to máme konečně čas i prostředky, když se zdárně vyřešily ty patálie na Slovensku a Těšínsku. Jak zpíval Hašler – Ale naši vojáci zpět je obrací,“ ocitoval populárního písničkáře, aby se znovu vrátil k tématu.

„Pracoval byste přímo na ředitelství, samozřejmě plus nějaká ta operativní činnost v terénu. Chápu, Jene, že jsem vám předložil poměrně zásadní návrh, takže vám nechám čtyřiadvacet hodin na rozmyšlenou,“ podíval se Wuršer na své náramkové hodinky, jejichž cena jistě mnohonásobně přesahovala hodnotu Rádlových cibulí. „Máme tři čtvrtě na sedm, takže nejpozději v tolik hodin zítřejšího dne mi dejte vědět, jak jste se rozhodl. Dám vám vizitku,“ hmátl inspektor do kapsičky béžového obleku, ale Rádl ho ihned přerušil:

„Nemám si co rozmýšlet, pane vrchní inspektore. Beru to. Nastoupím od prosince, přesně jak jste navrhoval.“

Wuršer protáhl čelist a uznale pokýval hlavou: „Výborně! Výborně, Jene, to je správný přístup. Tak tedy, zítra přesně v osm ráno se hlaste na vrátnici policejního ředitelství. Podepíšete příslušné dokumenty a prvního se na vás budeme těšit. Také od osmi ráno. A kupte si na to nějaký slušný oblek…“

♦ ♦ ♦

V útulném vinohradském bytě voněl česnek a majoránka. Máma Honzovi nalévala přídavek své vynikající bramboračky, na kterou skoro každou neděli docházel.

„Na druhé jsem nevařila, protože máme chleba s vepřovým sádlem a škvarky,“ mrkla na syna žena v zástěře. „Stará Caletková mi je dala za ten svetr pro manžela, to si pochutnáš. Taky pro ni šiju čepec a za ten mi zase nabídla bochánek kozího sýra. Člověk by řekl, že takhle brzo po válce lidi nemají žádný látky, a přitom já jako krejčová se nezastavím.“

Honza znovu přivoněl ke kouřícímu talíři a nabral si, co mu jen hluboká lžíce dovolovala: „A co že Caletkovic takhle oplývají dary našeho venkova?“ uchechtl se s plnou pusou a hned poté zabořil znovu lžíci do hutné polévky.

„To víš,“ zašklebil se vesele Honzův táta, „pozemková reforma. Za austrijáků Caletkovic dřeli na cizím a teď jim v těch polích za městem připarcelovali pár hektarů polností, něco jeteliny, zavlažování a celkem pěknou stodolu. Teda, Caletka tomu říká statek. Bylo to všecko na ploše toho šlechtickýho velkostatku, takže malá část je teď jejich.“

Františka Rádlová zálibně pozorovala, jak se její synátor s chutí cpe, a vmísila se také do hovoru: „To je, co? Odčiňuje se Bílá hora, jak říkal ten ministr Brdlík, a vydělaj na tom zrovna i Caletkovic.“

Honza naklonil talíř s bramboračkou, která v něm tak rychle mizela: „Hmm… to si agrárníci zase přišli na další voliče.“

„Kdyby jenom voliče,“ odložil starý Rádl lžíci. „On Caletka je dokonce členem. Jo jo, vstoupil k agrárníkům. S ním to teda vyhrajou…“

Matka se najednou zaškaredila a obrátila oči v sloup: „Já nevim, Josef, že musíš toho Caletku pořád shazovat. On to sice má trochu popletený, ale dyť je to pracovitej, uznalej člověk.“

„Popletený,“ vyprskl Josef Rádl smíchy. „Já bych spíš řekl, mámo, že je normálně blbej. Ani tu známku na dopis neumí nalepit, když přijde k nám na poštu něco poslat. Hlavně že si nechá říkat ‚pane statkáři‘. Sedláci z něho mají dobrej den. Vidět to pan ministr Brdlík, tak mu tu jeho stodolu, teda pardón, ten statek zase sebere.“

Rádlová jen mávla rukou: „Prosim tě, když jde o Caletku, není s tebou rozumná řeč. Já radši přinesu ty limonády.“

Honza měl tyhle neděle vcelku rád, přestože byl neskonale šťastný, že bydlí ve „svém“ podnájmu, kde má svatý klid. Ale jednou za týden na chvíli vypadnout do míst, kde strávil osmnáct let života, a líně sedět ve staré známé kuchyni, kde táta s mámou rozebírají všechno od politiky po pavlačové drby, mělo svůj půvab okamžiku.

„No jistě že limonády,“ vytrhla Honzu z myšlenek máma, kterou nějak popudila otcova reakce na bublinkovou malinovku. „Když jdete s Honzou k Rotundě, nebudu vás ještě doma nalejvat pivem, to dá přece rozum.“

„Maminko,“ oponoval Rádl s ironií v hlase, „ne že bych měl něco proti ovocné sodové vodě, ale dát mi po chlebu se sádlem malinovku, to je teda opravdu nápad.“

Rádlová odzátkovala láhve s limonádou a s pocitem morální převahy přešla manželova slova pokrčením ramen.

„Honzíku, a co budeš vlastně teď dělat, když máš týden dovolené?“ obrátila se k synovi.

„Tak různě,“ odpověděl Honza, „číst příručky do nové práce, relaxovat… Taky si prý musím koupit pěkný oblek, říkal náš pan vrchní inspektor.“

„A jejda, to je škoda, žes neřek dřív. Mohla jsem ti ho spíchnout. No ale co jsem to chtěla… Víš, potkala jsem tuhle Bětušku a moc jí to slušelo…“

V ten moment si starý Rádl přikryl pusu dlaní a Honza si všiml, jak mu zacukaly oba koutky úst.

„Tak jsem se ti s ní dala do řeči. Povídala, že se jí v koloniále u rodičů daří, no a taky se ptala na tebe. Tak jsem jí teda řekla, že se ti ve státní službě vede. Víš, teď v Oku dávají pozítří nějaký francouzský film a Bětuška o něm mluvila, že by se jí jako líbil.“

„Hmm,“ napil se Honza limonády a tušil, kam asi máma míří.

„Mohl bys ji pozvat,“ vybalila Rádlová svůj záměr. „Dyť se znáte. Je to šikovná holka, no nemusíš si ji hned brát, ale tak jako mě napadlo…“

„Honzíku, s těma špionama ses rozhod moc dobře,“ vyrazil Josef Rádl svému synovi na pomoc přehozením tématické výhybky. „Tak se dělá kariéra, a ne sbíráním opilců po Malé Straně. I když… ne že by to nebylo záslužný, to zas jo. No a když se vypracuješ, třeba tě i pošlou na ňákou tu štábní školu, to jeden nikdy neví.“

Honzův otec si vůbec říkal, že se to poobědové posezení nějak protahuje, a tak mocným nádechem vypil malinovku, načež hmátl po mantlu na věšáku: „Tak se zvedej, Honzo, elektrika nám jede za chvilku a Lebedovi jsme slíbili, že dorazíme na čas. Taky už jsem ho aspoň měsíc neviděl, putykáře jednoho…“

A tak otec se synem navlékli kabáty a vydali se do mrazu k zastávce tramvaje. Než přijela, starší z obou mužů přemlouval mladšího, aby s ním na jaře taky někdy zaskočil na zápas Bohemky.

♦ ♦ ♦

V Honzově nové kanceláři, kam ho v pondělí Wuršer uvedl, pracovali ještě další dva lidé, kteří rovněž vykonávali poněkud záhadně definovanou práci operativního analytika. Oba měli hodnost obvodních inspektorů druhé třídy a byli jen o pár let starší než Honza.

U stolu hned vedle okna seděl první z nich, Petr Brázda, robustní, avšak nikoliv tlustý pořízek s věčně optimisticky naladěným výrazem. Brázda měl za sebou také zkušenost z československých legií, ale na rozdíl od Honzy sloužil na západní frontě, ve Francii, a domů se vrátil už v osmnáctém roce. Tím pádem si stačil ještě zabojovat na Slovensku proti Maďarům. Dokonce přímo v bitvě u Zvolena, kde vojsko plukovníka Šnejdárka definitivně zastavilo maďarský nápor. Několik měsíců byl členem Československé národní demokracie, odkud ale musel vystoupit, když se rozhodl pro kariéru u formálně a někdy i fakticky apolitické policie. Svými názory se ovšem nikdy netajil, stejně jako svou vazbou na některé národně demokratické politiky, zejména ty z vlivné organizace na Královských Vinohradech. Odtud se také znal s nacionalistickým spisovatelem a básníkem Viktorem Dykem, což čas od času neopomněl zopakovat. Informace od některých představitelů vlivné strany neváhal použít ve své práci a to jeho nadřízení dovedli ocenit. I proto tolerovali jeho občasné politické řeči během pracovní doby.

Trochu dál u zdi měl pracovní stůl Honzův druhý novopečený kolega Václav Pavelek, vytáhlý čahoun, věčně kouřící jednu cigaretu za druhou. Pokud jde o Pavelkovu válečnou zkušenost, ta byla více než zvláštní. Pavelek rovněž nesdílel válečné nadšení pro habsburskou monarchii, nicméně nezvolil si ani legionářskou cestu. Muž s povahou dobrodruha a dovednostmi zálesáka prostě odmítl narukovat a celou válku se úspěšně skrýval po lesích nebo zastrčených dědinách. Šikovně se mu dařilo vyhýbat se polním četníkům, policajtům i udavačům a postupem doby si vytvořil propracovaný systém, jenž mu umožňoval vodit své nepřátele účinně za nos. Jak šel čas, Pavelek na sebe nabaloval další směsku odpíračů vojny, dezertérů a lesních mužů a vytvořil s nimi jakýsi neformální „zelený kádr“. Měli vlastní pravidla, hierarchii, zásobování i strážní a varovný systém. Jak vidno, Pavelek tedy měl pro práci u tajné služby přirozené vlohy. Navíc se koncem války jeho lesní bratrstvo dopustilo i několika činů, které se daly nazvat odbojovými. Ty byly většinou namířeny proti zásobování a dopravě rakousko-uherských jednotek.

Přestože v kanceláři byl věkově nejstarším osmadvacetiletý Pavelek, kancelář měl oficiálně pod komandem Brázda, poněvadž sloužil o něco málo déle. Nedalo se však říci, že by kanclu autoritativně velel, spíše jen ručil nadřízeným za informace a sebrané výsledky. S Pavelkem si navzájem tykali a totéž oba nabídli první den i Rádlovi, třebaže se nacházel jeden hodnostní stupeň pod nimi. „On tyká, protože je bratr sokol, a já zas, protože nemám rád vykání,“ shrnul situaci výstižně právě Václav Pavelek.

Rádlovi připravili stůl nejblíže dveřím, samozřejmě se šuplíky plnými příruček a kancelářských potřeb. Po prvotním seznámení absolvoval Honza několik přednášek zpravodajského charakteru a vyzvedl si novou služební zbraň – opět Steyr M, stejný typ, jaký nosil po narukování v c. k. armádě i po válce u československé policie. Hned poté nafasoval několik učebnic pátrací taktiky a zpravodajské práce, které mu byly velmi vážně doporučeny ke studiu. A po intenzivním pracovním dni, kdy nestihl ani oběd, přijal pozvání Brázdy a Pavelka do hospody Baráčnická rychta. Rádl si tam mohl objednat pořádnou porci buřtů s křenem, aby smazal to obědové manko.

„Sem chodíme po práci, když je klid,“ pozvedl Brázda půllitr skvěle ošetřeného ležáku a zhluboka si zavdal. „Doufám, že po těch nervech ho bude víc a víc.“

Pavelek si zapálil ten den už asi šestou, sedmou cigaretu a pousmál se: „No vidíš, a tady Honza by přitom uvítal co nejdřív nějakou akci. Dočkáš se…,“ plácl Rádla přes rameno a konečně upil z půllitru pěnivého moku. „I když start budeš mít takový klidnější, studijní, řekl bych.“

„Přednášky jsi koneckonců slyšel a příručky viděl,“ doplnil Pavelka Brázda, „ale postupně se to rozjede. Kamaráde, já přišel z té války s Maďarama, a sotva jsem u Wuršera začal, hned jsme řešili ty německé piškuntálie v pohraničí, teď zas bolševiky s tím Lidovým domem a… co ti budu povídat,“ máchl Brázda rukou.

„Jaký je vůbec ten Wuršer?“ zeptal se Rádl jen tak mezi řečí a zapil buřt pivem.

Brázda s Pavelkem na sebe pohlédli s výrazem, který v sobě snoubil humor s tajnůstkářstvím.

„Zpravodajštinu umí,“ potřásl Petr uznale hlavou. „Elegán na úrovni, na každého zapůsobí, vždycky s přehledem a noblesou, ale jednak není družnej a druhak je to děvkař na entou.“

„Fakt?“ udivilo Rádla.

„To si piš,“ přitakal zasvěceně Václav. „Hele, jemu je dvaačtyřicet a momentálně má třetí manželku.“

Honza povytáhl obočí: „No nekecejte, chlapi…“

„To je příběh, to si poslechni,“ vybídl Rádla Brázda a naznačil vrchnímu akutní potřebu dalšího piva, zatímco Pavelek – zřejmě znalejší šéfova intimního života – si vzal znovu slovo.

„Pikantní na tom je, že pokaždé se rozvedl kvůli svým záletům, a dokonce jeho druhá manželka mu předtím dělala zapisovatelku v úřadě. On se teda těma avantýrama nechlubí, nechává si to pro sebe, holt diskrétní chlap. Ale při jeho povaze docela pochybuju, že své třetí ženě je najednou věrný.“

„Jako zpravodajec to nejspíš umí tajit,“ dodal Brázda. „Nicméně vkus na ženské má dobrý. Ta jeho současná předvádí šaty pro módní salón Hany Podolské.“

„A je skoro o dvacet let mladší,“ přihodil Pavelek další zajímavou informaci.

Honza upil piva ze sklenice a široce se rozhlédl po hospodě. Tak vida, kdo by to byl řekl, že jednou bude sedět s tajnými agenty u půllitrů, vykecávat se s nimi o všem možném a být zároveň jedním z nich. Už nenosil černou uniformu nadstrážníka číslo 201. Na Wuršerovu radu sáhl trochu hlouběji do kapsy a koupil si slušivý černý oblek s modrou vázankou, do které umístil stříbrnou sponu. Teď v zimě to samozřejmě chtělo i pořádný kabát, za který si Rádl také patřičně připlatil. Těmito výdaji se ovšem netrápil. Po zkušební době mu plat vzroste natolik výrazně, že by mohl uvažovat i o nějakém větším podnájmu. No, to se všechno uvidí…

Rádlovi kolegové měli pravdu. První týden Honza jen lítal ze školení na školení a fakticky celou osmičku strávil v učebnách policejního ředitelství. Bylo to opravdu „studijní“, jak se u piva vyjádřil Pavelek. Zatímco Brázda s Pavelkem čas od času vyráželi do terénu a pak se vraceli ke složkám na svých stolech, Rádl se do jejich společné kanceláře téměř nedostal. První, byť velmi jednoduchý úkol obdržel Honza až další týden v pondělí.

„Zdá se, že nám na Karlově univerzitě nerušeně funguje habsburská propaganda,“ sdělil Honzovi hned ráno Brázda. „Docent Müller, germanista, vykládá studentům podivné věci, holt je to pražský Němec a jeho rodina pochází přímo z Vídně. Pro nás je důležité, že Müller udržuje přeshraniční kontakty s revizionistickou skupinou v Rakousku, která má přístup i k bývalé císařovně Zitě, toho času ve Švýcarsku.“

Pěkně…, pomyslel si v duchu Rádl. Konečně něco, s čím to vypadá zajímavě, to není jako otravování se s opilcem, když jsem ještě chodil v mundůru.

Brázda po kratší odmlce pokračoval: „Ta skupina mu přes prostředníky posílá balíčky, to jsme zjistili teprve nedávno. Nejspíš v nich budou peníze, instrukce a sem tam nějaká ta kniha nebo tisk. Přesně to ale nevíme. Müller sám si pro to nechodí. Má zase svoje lidi, kteří balík převezmou. Ti ho otevřít nesmí, jdou ze schůzky rovnou za Müllerem a zásilku předají. Jenomže tentokrát…,“ zvedl Petr Brázda prst ve vítězném gestu, „… tentokrát se nám podařilo jednoho z Müllerových vodonošů chytit a pěkně zmáčknout. Samozřejmě jeho student, státní příslušnost – jak jinak – rakouská.“

„Co mám teda konkrétně dělat, Petře?“ zeptal se Rádl Brázdy, který ho s uklidňujícím gestem usadil zpět na židli.

„Po pořádku, Honzo, pěkně po pořádku… Ten zadržený má mít dneska v jedenáct dopoledne schůzku ve Slávii právě s prostředníkem, který včera přijel z Rakouska. Má dojít k předání balíku. Ti dva se osobně neznají, takže ty tam půjdeš a balík převezmeš. Německy umíš výborně a vypadáš dost mladě, tak co… Místo k Müllerovi doneseš ten balíček samozřejmě k nám. Pokud tam je to, co si myslíme, můžeme pana docenta rovnou sebrat. Ten študák to pro nás udělat nemůže, protože se včera pokusil utéct z vyšetřovačky a skočil z okna. Obě nohy zlomené, blbec.“

„To je všechno?“ zatvářil se Honza poněkud zklamaně, protože ve skrytu duše tak trochu doufal, že ve svém prvním případu bude hrát poněkud větší roli.

„Jo, všechno,“ přikývl Brázda. „Já vím, banalitka, ale každý nějak začíná, že… Jo a prosím tě, neber si pistoli, v kavárně sundáš kabát a existuje riziko, že by ji oblek dostatečně nezakryl. Ten dotyčný si myslí, že jde na schůzku se studentíkem, mohl by znejistět. Stejně kvér nebudeš v téhle akci potřebovat. Prostě to jen vyzvedneš. O prostředníka se nestarej, lítačka ho bude sledovat až do místa, kde v Praze přespává, a tam ho sebere.“

Rádl pokýval hlavou a Brázda pokračoval: „Teď k operativní podobě. Hodíš si na krk tuhle kostkovanou šálu, to je poznávací znamení. Dotyčný bude mít zase květovanou. Sedne si k tobě a zeptá se, jak se ti líbí Praha. Ty odpovíš, že Vídeň je hezčí. Pak dojde k předávce. No, co bych ti ještě…“

♦ ♦ ♦

Koniec ukážky

Table of Contents

Tiráž

Prolog