Stanislav Češka

PŘÍPAD ZRAZENÉHO KRÁLE

Zločiny na Velké Moravě

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© Stanislav Češka, 2014

© Obálka Martina Černá 2014

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2015

ISBN 978-80-243-6674-6

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2015

Věnováno manželce Hance,

prvnímu přísnému i laskavému

kritikovi této knihy.

Tuto knihu bych si dovolil také věnovat památce Rastislava z rodu Mojmírovců, podle mého názoru nejschopnějšího a nejmoudřejšího vládce, kterého Velkomoravská říše měla. Krále, na kterého dnes bohužel nevzpomínáme tak, jak by si zasloužil za to, co pro svou zem vykonal. I když za celou naši historii jsme měli jen málo panovníků, kteří by se Rastislavovi vyrovnali.

Poděkování

Dovolil bych si na tomto místě poděkovat všem archeologům a historikům žijícím i nežijícím, z jejichž prací jsem získával své vědomosti o fascinující historii Velké Moravy. Nebýt jejich profesionality a často také invence a představivosti, věděli bychom toho podstatně méně o této velké době našich dějin.

Zároveň bych chtěl jasně zdůraznit, že případné historické nepřesnosti v této knize jdou výhradně na můj vrub a jsou daní za populární ztvárnění daného tématu.

Dovolil bych si zde uvést abecední seznam (bez titulů) jmen těch, jejichž práce mi byly největším zdrojem poučení při tvorbě této knihy:

Miloš Čižmář, Luděk Galuška, Lubomír E. Havlík, Vilém Hrubý, Ján Hunka, Zdeněk Klanica, Bohuslav Klíma ml., Hertha Ladenbauer-Orel, Michal Lutovský, Jiří Macháček, Zdeněk Měřínský, Robert Nový, Lumír Poláček, Josef Poulík, Rudolf Procházka, Čeněk Staňa, Vladimír Turčan.

Dále bych chtěl poděkovat Martě a Prokopovi Šindelářovým, rodičům mé manželky, za laskavou pozornost, kterou věnují mému literárnímu snažení a obzvláště mým příběhům z Velké Moravy.

I když nechci a ani nemohu popírat ten fakt, že existují města a mnohá místa v knize popisovaná, dovoluji si výslovně zdůraznit, že samotný příběh je sice založený na skutečných událostech, avšak jako celek vymyšlený, a jakákoliv podobnost se skutečnými žijícími osobami či současnými událostmi je čistě náhodná.

1.

Moravgrad, r. 905

Na straně západu slunce byla obloha ještě tmavá. Na straně opačné však už mraky na obloze prosvětlovaly poněkud výhružně vypadající červánky. Rudnoucí obloha předznamenávala nejen to, že úmorné horko letních dní vystřídá déšť a ochlazení. Jako by rudá barva oblohy také předpovídala smutný osud Moravského království.

Takové neveselé myšlenky napadaly vysokému bělovlasému muži, který stál mlčky, tiše rozjímaje, před vchodem do atria moravgradské baziliky. Vzpřímená mužova postava a velký meč po jeho boku nedávaly hádat, že je na tomto světě už sedmdesát pět let. Při pohledu zblízka do mužovy podlouhlé tváře jste však nemohli přehlédnout hluboké vrásky, které v tváři lemované dosud hustými vlasy spadajícími až na ramena vyryl život bohatý dramatickými událostmi, službou rodné zemi, boji za ni, diplomatickými jednáními v jejím zájmu, chvílemi klidu s rodinou a také pátráním po pachatelích nejtěžších zločinů. Na rozdíl od mnoha jiných moravských velmožů měl však starý muž vždy na paměti především zájmy své Moravy a veškeré své jednání, mírové i válečné, těmto zájmům podřizoval. A pokud to bylo nutné, neváhal za ně nasadit i svůj život.

Vždy také zůstával věrný moravským vládcům. I když si to třeba nezasloužili.

Mnozí chtěli, aby se právě on usadil na moravském trůnu. Jako tomu bylo v letech, kdy proradný Svatopluk zradil svého strýce Rastislava. Bělovlasý velmož také patřil do rodu Mojmírovců. Mohl se tedy o královský trůn ucházet. Přesto však výzvy svých příznivců nevyslyšel. Nechtěl vystavit svou milovanou, rodnou zemi bratrovražedné válce

tak, jako to jeho příbuzní předvedli předtím i potom. Přesto, že se mu na Svatoplukovi mnohé nelíbilo, zůstal mu vždy věrný. Zůstal mu loajální i přes Svatoplukovo podlé vydání Rastislava Frankům. Měl pro to jediný, avšak ve svých očích rozhodující důvod. Nechtěl, aby se jeho krajané nesmyslně vraždili ve válce o moc v zemi. Ve válce, která by přišla nesmírně vhod Frankům, jejichž vládci se odjakživa snažili Moravu ovládnout.

Jako dítě zažil knížete Mojmíra blahé paměti. Jako dospělý muž věrně sloužil třem jeho následovníkům – synovci Rastislavovi, jeho synovci Svatoplukovi a nyní i Svatoplukovu synu Mojmírovi.

I když, žije ještě král Mojmír? Už proteklo hodně vody v řece Moravě, co vyjel se svým vojskem ztrestat zpupné Nitravany, kteří se raději spojili s Maďary, a zradili tak zbytek království, nechápajíce, že rozdrobená země bude snadnějším cílem svých nepřátel. Zprávy, které z Nitravska přicházely, hovořily zpočátku o tuhých a vítězných Mojmírových bojích. Teď však již nějakou dobu žádné novinky od Nitravy nepřicházely. Velmož měl neblahé tušení, že v tomto případě staré rčení „žádná zpráva, dobrá zpráva“ platit nebude.

Tvář velmože se zachmuřila a jeho stále pevná postava se jakoby vzpurně napřímila. Levicí pohladil rukojeť vzácného damaskového meče, který mu visel po levém boku v koženém pouzdru zdobeném drahokamy. I přes svůj pokročilý věk drahou zbraň nenosil pro ozdobu. Stále dokázal svou svalnatou pravicí meč tasit rychle a ohánět se jím tak, že zdeptal svého soupeře. Nebylo to tak dávno, kdy damasková čepel meče zčervenala krví zabitého maďarského nájezdníka.

Všichni v Moravském království znali ten meč a všichni dobře znali, obdivovali a uctívali jeho majitele. Vysokého, bělovlasého muže právě stojícího před moravgradskou bazilikou. Slavomíra z Dolnogradu, nejmocnějšího velmože na Velké Moravě hned po králi. Jednoho z nemnoha moravských velmožů, majících právo titulovat se knížetem. Byl to král Rastislav, který před mnoha desetiletími Slavomírovi udělil knížecí titul spolu s úřadem župana v největším moravském sídle, ve Veligradu. K tomu ještě král přidal velký pozemek na Špitálském vrchu ve Veligradu, na kterém si Slavomír postavil svůj dvorec, jehož největší ozdobou byl sice ne největší, avšak asi nejkrásnější veligradský kostel, chrám sv. Petra a Pavla.

Chrám, který kdysi v mládí vystavěl Metodějův nástupce Gorazd. Chrám, ve kterém Slavomír poskytl Gorazdovi útočiště při štvanici, kterou na arcibiskupovy žáky uspořádal proradný biskup Wiching. Spolu s Gorazdem zde skončilo několik jeho druhů, kteří stále pečovali o kulturní dědictví soluňských bratří. Wiching nelibě nesl to, že u Slavomíra se stále pěstovala liturgie v domácím jazyce. Proti mocnému Slavomírovi však nic nezmohl. Proto, že i Svatopluk si dobře uvědomoval, co pro něj vzdělaný a statečný kníže znamená. A tak se Wiching mohl jen potají užírat svým vztekem. Dokud nezradil Svatopluka a nepřeběhl k jeho úhlavnímu nepříteli, králi Arnulfovi, synovi Slavomírova protivníka i partnera Karlomana.

Slavomírovo drahé oblečení ukazovalo, jakým majetným a vznešeným velmožem je. Zlatem vyšívaná hedvábná halena, pod ní jemné lněné kalhoty zastrčené do vysokých kožených bot, zdobených zlatým vyšíváním. Jen boty samy o sobě představovaly malé jmění. Halena byla podkasána širokým řemenem z jemné kůže ukončeným stříbrným nákončím s jemně zpracovanými zlatými ozdobami. I masívní přezka řemene byla ze stříbra. Na řemeni bylo na levém boku zavěšeno pouzdro ze stejné ušlechtilé kůže zdobené drobnými drahokamy, ve kterém byl zasunutý onen vzácný meč s damaskovou čepelí. Jílec meče byl zdobený stříbrem a drobnými drahokamy. Mnoho takových zbraní v moravské zemi k vidění nebylo, i když místní zbrojíři byli velice šikovní a jejich výrobky byly vyhledávané i za hranicemi. Svůj vzácný meč si Slavomír přivezl kdysi jako mladík z Byzance.

Na pravém boku měl kníže zavěšeno druhé, menší pouzdro s nožem, jehož rukojeť byla zdobena stříbrným plechem.

Starý kníže se jako vždy, když sem přišel, zamyšleně rozhlédl po pohřebišti lemujícím baziliku. Zavzpomínal na všechny ty, které měl rád a kteří jej předešli na cestě k Pánu. Před dlouhou dobou už pochoval svoji milovanou ženu Ladu. Na poslední cestě vyprovodil i své tři syny a jednu dceru a dokonce i jeden z jeho vnuků zahynul kdesi v uherské zemi při bojích s Maďary. Povzdechl si nad tím, jak je smutné pochovat nejen svoji milovanou životní družku, nýbrž i všechny své děti. Ještě že se mohl těšit ze svých zbývajících vnuků. Před lety Slavomíra také opustil přítel nejvěrnější, druh v dobrém i zlém, statečný viking Erik, který sní svůj věčný sen pochovaný v moravské zemi vedle své drahé ženy Jany.

Velmož se za své blízké tiše pomodlil a pevným krokem vešel do baziliky.

Jako obvykle rázně prošel atriem a nartexem a zamířil na svoje oblíbené místo. Vlevo od prostého oltáře umístěného v bazilice na rozdíl od ostatních kostelů Moravgradu téměř uprostřed hlavní lodi se mlčky zastavil se sepjatýma rukama a zamyšleně se zadíval na kamenný kryt před svýma nohama. Na krytu byla vytesána jen tři slova: „Milovaný bratr Metoděj“. Ta slova byla vytesána písmem, jež jim Metoděj a jeho bratr Konstantin přinesli darem před více než čtyřiceti lety.

Slavomír se téměř neznatelně pousmál, poklekl a udělal pravicí nad slovem Metoděj křížek. Znovu se postavil a řekl: „Vidíš, bratře Metoději, už jsem opět v Moravgradu. Poslední dobou za tebou chodím čím dál častěji. Asi to znamená, že už neuplyne tak dlouhá doba a budeme opět spolu. I s Erikem a tvým bratrem. Ta naše setkání v tomto chrámu, milý Metoději, začínají být pomalu, ale jistě mojí největší radostí. V dnešní pohnuté době občas mojí jedinou radostí. A je možné, že už to nebude příliš dlouho trvat a budu tě muset převézt na bezpečnější místo. Útočícím Maďarům tě tu napospas nenechám. Nesmí zhanobit tvůj hrob, u kterého si s tebou tak rád pohovořím i pomlčím, můj milý, moudrý a laskavý příteli.“

Slavomír se mírně pousmál a řekl: „Asi jsi zvědavý, na co budu vzpomínat dnes?“

Znovu se usmál a tiše řekl: „Na smutné události, které začaly na jaře léta Páně 870. Tehdy jsi bohužel ještě nebyl zpět na Moravě. Společnými silami by se nám tehdy možná podařilo změnit neblahý vývoj v naší zemi. I když, kdo ví?“

2.

Moravgrad, r. 870, jaro

Na nejvyšším místě Horního hradu, hlavní části moravgradského hradiště, akropole, stál královský dvorec ohraničený pevnou palisádovou hradbou. Uprostřed dvorce byl vystavěn palác, který byl sídlem krále v Moravgradu. Pokud se tedy v tomto městě panovník zdržoval. Toho květnového dne tomu tak bylo.

Palác byla mohutná patrová stavba, jedna z největších v Moravském království. Stavba, která spolu s mocným opevněním Moravgradu, vyzdobeného řadou kamenných, bíle omítnutých kostelů, na slunečním světle zářících jako perly, dávala jasně najevo moc a sílu moravského panovníka.

Přízemí paláce bylo vystavěno z bíle omítnutého kamene. Nad ním stavitel Radslav blahé paměti vystavěl ještě ze dřeva roubené patro, kryté šindelovou střechou. V paláci král dával audience a věnoval se úředním záležitostem.

Kamenné přízemí královského paláce bylo rozděleno zdí na dvě místnosti – do menší z nich se vstupovalo dubovými dveřmi z většího sálu, král v ní rokovával se svými nejbližšími.

Nyní byli ovšem všichni přítomní soustředěni ve velkém Rastislavově trůnním sále. Na kamenné podlaze zde byly rozmístěny dlouhé, pevné dubové stoly, kolem kterých na neméně pevných lavicích seděli nejmocnější muži Moravské říše. Většina z nich však už v té chvíli díky množství vypitého vína a medoviny byla v takovém stavu, že nevnímala fresky na bíle omítnutých stěnách zobrazující udatné činy moravských bojovníků. A mnozí měli vůbec problém udržet se vsedě na lavicích a nespadnout pod stoly.

Na dřevěném podstavci u zděné přepážky dělící přízemí na dvě části se tyčil masivní dřevěný královský trůn vyzdobený vyřezáváním a vyložený medvědí kožešinou. Po straně měl menší trůn pro Rastislavovu manželku Miloslavu, kněžnu z Dalmácie.

Oba trůny však nyní byly prázdné, protože král Rastislav seděl v čele prostředního, nejčestnějšího stolu. Po pravici měl svého synovce, nitravského knížete Svatopluka, a po levici knížete Slavomíra, župana veligradského. Vedle Slavomíra po jeho levici seděli věrný přítel, vikinský vladyka Erik, a velitel Slavomírových vojáků ve Veligradu, vladyka Vladan. Svatopluk měl zase po své pravici své důvěrníky, postaršího, věčně zamračeného vladyku Bohdana, velitele svých stráží, a švábského kněze Wichinga, správce kostela na nitravském Hradním kopci.

V pravidelných intervalech byla ve zdech paláce proražena nevelká okna. Všechna byla zakryta skly a kromě toho ještě vybavena dřevěnými okenicemi. Ty však byly nyní otevřeny dokořán, stejně jako vstupní dvoukřídlé dveře spojující sál s venkem.

Nebylo to však příliš platné. V sálu bylo dusno a Rastislav v duchu zalitoval, že hostinu nenechal uspořádat na nádvoří před palácem. Zamračené nebe a vzdálené hřmění hrozilo ráno bouří, a tak se král rozhodl, jak se rozhodl. Teď toho však docela litoval.

S téměř neznatelným úšklebkem si však řekl, že nyní to už je stejně většině přítomných vzhledem k jejich opilosti úplně jedno. V sále zůstávalo už jen pár více méně střízlivých mužů. Král sám, Slavomír s Erikem a Vladanem a Svatopluk s Bohdanem a Wichingem. A možná ještě tak dva, tři další.

3.

Když se chtěl Rastislav opravdu napít a až opít, dělal to pouze v soukromí domova, případně v kruhu pár nejbližších, mezi které patřili Slavomír s Erikem a samozřejmě Rastislavova žena, krásná a moudrá dalmatská princezna Miloslava, a starý Ladislav, moravgradský župan.

Poslední dva však při pitce v paláci chyběli. Pro ženu by se neslušelo setrvávat v takové bujaré společnosti opilých velmožů, a tak Miloslava všechny pouze přivítala a potom se odebrala do královského obydlí v sousedství paláce. No a věrnému Ladislavovi, který oddaně sloužil už kdysi Rastislavovu strýci Mojmírovi, nezbývalo vzhledem k jeho pokročilému věku mnoho sil. Už před časem odešel na odpočinek. A dnes zůstal raději doma na lůžku, protože ho trápily bolavé klouby.

Jediní lidé v sále, kterým Rastislav plně důvěřoval, tak byli Slavomír a jeho dva přátelé. Podobně jako král pozorovali nenápadně okolí a pobaveně si všímali toho, jak se stoupající opilostí si bratrsky padali do náručí i ti, kteří se jinak nemohli ani vidět, ani cítit. Kdysi se Slavomír shodl s Rastislavem v tom, že pozorováním lidí při pitkách se o jejich charakteru dozví mnohem víc, než když jsou střízliví a mají své jednání pod kontrolou. Proto oba při takových velkých oslavách doprovázených monstrózními pitkami pouze jedli a pili nemnoho, aby mohli pozorovat okolí.

Erik s Vladanem si dříve podobné hlubokomyslné úvahy nepřipouštěli a popřávali si při podobných příležitostech do sytosti. Jak však stárli, pochopili, že toto Slavomírovo chování má cosi do sebe, a oba si pořádně popili pouze v přítomnosti Slavomíra nebo svých nejbližších, kde se kontrolovat nemuseli. Pokud se účastnili akcí, jako byla ta dnešní, chovali se stejně jako kníže Slavomír, jejich pán a přítel.

Všem třem a samozřejmě také pozornému králi proto nemohla ujít podobná zdrženlivost v pití u Svatopluka a jeho průvodců Bohdana a Wichinga. Kníže Svatopluk zachmuřeně pozoroval své okolí a občas, co nejnápadněji, sjel nedůvěřivým pohledem svého strýce Rastislava.

4.

Slavomír na sobě nedával nic znát, avšak z chování Svatopluka velkou radost neměl. Napětí mezi Rastislavem a jeho synovcem se v poslední době dalo téměř krájet. Ambiciózní Svatopluk sice, alespoň zatím, otevřeně proti svému strýci nevystupoval, nicméně z jeho jednání, chování a toho, co na půl úst utrousil před svými věrnými v Nitravě a co se potom od nich doneslo až k Rastislavovým uším, bylo zřejmé, že je čím dál víc přesvědčený o tom, že by byl lepším vládcem než Rastislav. Ten byl ovšem stále na vrcholu svých sil a neměl nejmenší úmysl uvolnit místo na svém trůnu.

Rastislav nebyl hloupý a dobře věděl, co se Svatoplukovi honí hlavou. Zároveň však byl přesvědčený, a Slavomír toto královo přesvědčení sdílel, že ještě nenastal čas k tomu, aby horkokrevný Svatopluk převzal vládu nad Moravou. Pouze královi nejbližší, samozřejmě Slavomír mezi nimi, věděli, že Rastislav byl připraven v budoucnosti svému synovci trůn uvolnit.

Nejprve ovšem chtěl položit pevné základy moravského státu. Tak, aby přetrval staletí. To ovšem bylo možné teprve ve spolupráci s Metodějem. Pouze s ním mohla být vybudována domácí, na Pasovu nezávislá církevní provincie, která by tvořila páteř moravského státu.

O Metodějovi věděli, že už jej papež jmenoval arcibiskupem, ovšem také bylo na Moravě známo, že Metoděj zatím setrvával podle papežových pokynů u Kocela, kde přebíral řízení místní církevní organizace od salzburského archipresbytera2 Richbalda, kterého vývoj na území, které pokládal za oblast svého vlivu, vůbec netěšil. Metoděj však nehleděl na Richbaldovu nespokojenost a předával církevní úřady v souladu s papežovými pokyny vlastním žákům. Teprve po skončení tohoto úkolu v Kocelově Blatenském knížectví mohl pokračovat na Moravu, kde jej mohli očekávat někdy na podzim toho roku.

Rastislav ovšem také věděl, že tyto jeho plány chápe a schvaluje Slavomír, se kterým je mnohokrát probíral. Ostatně Slavomír byl jedním z těch, kteří byli autory této myšlenky. Ovšem naneštěstí bojovný a statečný, ovšem nepříliš vzdělaný a už vůbec ne trpělivý Svatopluk tyto plány ani příliš nechápal, což by ještě nevadilo, bohužel je však ani neměl chuť uskutečňovat. Svatopluk byl přesvědčený, že stačí zem dobýt a věc je vyřešená. Nechtěl pochopit, že k dlouholeté správě dobytých území a fungování státu vůbec je třeba víc, než jen strach z dobyvatele a mocného panovníka.

Jak Slavomír věděl, to byl důvod, proč Rastislav nechtěl zatím předat moc do Svatoplukových rukou. Když Rastislav neměl dospělé děti, považoval za takové dítě svoje království. A jak řekl Slavomírovi při jedné z mnoha debat o směřování jejich země, svému nástupci chce svoji zemi předat tehdy, až bude dospělá, což se stane v okamžiku, kdy bude mít pevné základy. Základy založené na pevné struktuře vlastní, národní, na Francích nezávislé církevní provincie. Jakmile toho dosáhne, a oba věřili, že za pomoci energického Metoděje to nebude trvat dlouho, hodlal se Rastislav královského trůnu vzdát. Těch dvacet čtyři let, po které na něm seděl, jej hodně unavilo. Věčné boje s Franky a krocení vlastních, sice statečných, avšak mnohdy hašteřivých velmožů, nebylo nic jednoduchého. Rastislav se tímto životem už cítil poněkud unaven a na rozdíl od většiny jiných vládců křesťanské Evropy nehodlal na svém trůnu zemřít.

5.

Rastislavovi bylo ovšem jasné, že se svým ambiciózním a netrpělivým synovcem to nebude mít jednoduché.

Svatopluk byl synem jeho bratra Bogislava. Byl o pět let mladší než Slavomír, narodil se roku 835. Matka mu zemřela krátce po porodu a otec Bogislav zahynul před dvaceti čtyřmi lety, když se v krvavé válce střetl se starším bratrem Rastislavem, jehož nástupnické právo dané starými zvyky nechtěl akceptovat, v boji o moravský trůn. Tehdy Frankové vedení svým novým králem Ludvíkem vycítili vhodnou příležitost vmísit se do dění na Moravě a vést je sobě vyhovujícím směrem. Byli to oni, nikoliv Rastislav, kteří tehdy v krutých bojích zabili Bogislava, a pomohli tak jeho bratru Rastislavovi stát se vládcem.

Bylo to proto, že přímý a tvrdohlavý Bogislav se s Franky hodlal bavit pouze mečem. Jak si Slavomír párkrát s mírně ironickým úsměškem připomínal, když uvažoval o Svatoplukovi, nitravský kníže v mnohém svým chováním připomínal svého otce.

Rastislav na rozdíl od Bogislava na druhé straně ovšem dobře chápal, že Morava po Mojmírově smrti ještě nemá tolik síly, aby byla Frankům rovnocenným soupeřem. Zvlášť, když byla navíc ještě vyčerpána válkou, kterou proti němu rozpoutal jeho bratr.

Proto se chytrý Rastislav před Franky nejprve sklonil, získal jejich důvěru a s franskou pomocí tak i moravský trůn. Nehodlal být ovšem poslušným vazalem, jak si to představoval král Ludvík. Postupně začal upevňovat svoji moc a jednotu země. Když si franský král Ludvík plně uvědomil, jaký soupeř mu v osobě Rastislava vyrostl, bylo už pozdě.

Ludvík tedy léta Páně 855 sebral tak mohutné vojsko, jak velká byla jeho zloba na nevděčného Rastislava. V čele svých bojovníků budících hrůzu jak množstvím, tak výzbrojí, potom vytáhl na Moravu, aby vzpurného Rastislava ztrestal, přivedl k poslušnosti a jeho zem opět podřídil svému vlivu. Především díky chytrému a odvážnému Slavomírovi, který už byl tehdy opět doma ze svých studijních cest, se mu to tenkrát nepovedlo. To Slavomír vymyslel léčku, pomocí které vylákali franské vojsko až k hradbám Moravgradu, kde Frankům vpadli nemilosrdně do zad pod vedením Slavomírovým bojovníci od Veligradu, o kterých Frankové neměli ani tušení.

Krvavá porážka Franků pod moravgradskými hradbami byla završena bezhlavým útěkem do Východní marky3, kterou rozzuření Moravané poplenili mnohem víc, než Frankové předtím Moravu.

Jedním z těch, kteří pod Slavomírovým vedením hnali Franky zpět do Východní marky, byl i Svatopluk. Horkokrevný a už tehdy poněkud namyšlený mladík nelibě nesl, že vrchním velitelem moravských vojsk při vpádu do Východní marky Rastislav učinil Slavomíra, a nikoliv jeho, Svatopluka, Rastislavova následníka na moravském trůnu.

Svatoplukovi, v roce 855 majícímu pouze dvacet let, ovšem nezbylo nic jiného, než se podrobit strýcovu rozhodnutí. Rastislavovi už tehdy bylo jasné, že se svým ambiciózním synovcem bude mít větší a větší problémy.

6.

Svatopluk byl odvážný a inteligentní, i když nepříliš vzdělaný. Na rozdíl od Slavomíra považoval přemíru vzdělání za slabost u panovníka. V poslední době se sice naučil trochu číst a podepsat se, ovšem považoval to v podstatě za zbytečnost. Na druhé straně byl netrpělivý a vznětlivý. Rastislav si v duchu říkal, že notnou dávku vznětlivosti má se svým synovcem společnou. Rastislav ovšem v případě potřeby dokázal svoje emoce dát stranou a chladně kalkulovat nad svými dalšími kroky. Ne tak Svatopluk. Ten své problémy nejraději řešil hned a silou. Pokud možno co nejhrubější silou. Pravda, většinou mu to vycházelo. Ovšem Rastislavovi jako zkušenému vládci bylo jasné, že panovník by se tak chovat neměl. Jeho zkušenosti na trůnu mu potvrdily, že přemíra násilí někdy problém vyřeší jen zdánlivě.

Rastislav však bohužel vlastní děti neměl. Dva synové, které mu jeho milovaná Miloslava dala, zemřeli v dětském věku. Synovec Svatopluk byl tak jeho legitimním nástupcem podle zvyku vládnoucího na Moravě.

Rastislav byl moudrý muž, který měl stále na paměti nerozvážnosti, jichž se dopouštěl sám jako mladý kníže. Bylo mu proto zcela jasné, že mladého a horkokrevného velmože musí na vládu nad celou zemí řádně připravit. Právě proto, aby se vyvaroval chyb, které dělal on sám za svého mládí.

Když Svatopluk oslavil svých dvacet pět let, jmenoval jej tedy Rastislav údělným knížetem nitravským. Nitravské knížectví už od dob, kdy z něj Mojmír vyhnal knížete Pribinu, mělo zvláštní postavení v rámci Moravského království. Ten, kdo zde vládl, byl respektovaným mužem.

Rastislav ovšem nebyl naivní a svého mladého synovce nenechal bez dozoru. Zdáli, pomocí svých věrných velmožů, mladého Svatopluka kontroloval a snažil se přes ně nenápadně rozhodnutí mladého vladaře ovlivňovat. Občas jej také přijel navštívit, případně za sebe poslal Slavomíra, o kterém věděl, že se na něj může spolehnout. A že Slavomíra koneckonců respektuje i Svatopluk.

Upřímně řečeno, Rastislav by svým nástupcem nejraději jmenoval právě Slavomíra a také mu to několikrát naznačil. Moudrý Slavomír, myslící především na svoji zem, však králi jeho nápad vždy velice zdvořile a velice rázně vymluvil. Připomenul, že podle moravských pravidel se vládnoucí moc měla dědit z otce na syna, případně na synovce. Teprve potom měli při úvahách o novém vládci přijít na řadu další členové mojmírovské dynastie, mezi které patřil i Slavomír, jehož otec Přemil byl bratrancem knížete Mojmíra blahé paměti.

Slavomír také Rastislavovi důrazně poukázal na to, že Svatopluk bažící po moci, na kterou měl ostatně nárok, by se dobrovolně tohoto nároku určitě nikdy nezřekl. Navíc by se mohl opřít o mnohé své příznivce, kteří by viděli v podpoře horkokrevného a bezskrupulózního knížete cestu k tomu, zvýšit svůj vliv, moc a majetek. A co by bylo hlavní, především by východofranský král Ludvík získal vítanou záminku k tomu, opět se zamíchat do moravských záležitostí, a pomstít se tak Rastislavovi, kterého nesnášel čím dál víc. A, upřímně řečeno, tato nechuť byla oboustranná.

Slavomír věřil tomu, že by v boji se Svatoplukem zvítězil, a to i přes to, kdyby proti němu stáli po boku Svatopluka Frankové. Lidé na Moravě totiž Slavomíra uznávali mnohem více než Svatopluka. Cena, kterou by moravská zem zaplatila za takové Slavomírovo vítězství, by však byla příliš vysoká. A Slavomír si ji nechtěl vzít na svědomí.

Když se o tom mnohokrát bavil s Rastislavem, vždy mu připomínal, jak právě on, Rastislav, Franky úspěšně mnohokrát oslabil tím, že šikovně zaséval rozpory mezi krále Ludvíka a jeho syny. Takže, i když nepříliš rád, nakonec musel dát Rastislav moudrému Slavomírovi za pravdu a nenutil jej více k tomu, aby se stal jeho nástupcem na moravském trůnu.

V duchu si však Rastislav pokorně přiznával, že on sám by se zachovat jako Slavomír nedokázal. A Slavomíra za jeho moudrost o to více obdivoval.

7.

Zábava v trůnním sále moravgradského královského paláce byla v plném proudu. Jeden překřikoval druhého, hodující odhazovali za sebe na podlahu obrané kosti, které si okamžitě odnášeli psi patřící ať už účastníkům hostiny, nebo místním.

Čím dál hlasitější byly debaty pronášené opileckými hlasy a sledované očima zamženýma narůstajícím množstvím vypité medoviny, vína a také piva, které si někteří vyžádali na lepší zahnání žízně, jak vykřikovali. Bojové úspěchy, kterými se hodující holedbali, byly tím větší, čím více toho dotyční vypili. Od některých, kteří sotva dokázali sedět, se bylo možno dozvědět, že sami pobili stovky franských i jiných nepřátelských bojovníků.

Často takové chvástání končilo neurčitým zamručením a tím, že se dotyčný pijan sesul pod stůl, kde zůstal bezvládně ležet. Pokud to šlo, vytahovali sloužící takové nešťastníky zpod stolů a jejich bezmocná těla vynášeli na nádvoří na připravenou slámu, aby se tam alespoň částečně probrali ze své opilosti.

Většinou takoví hodující nepotřebovali příliš dlouhý čas k tomu, aby na čerstvém vzduchu přišli opět k vědomí. Jakmile se tak stalo, strčili hlavu do kádě se studenou vodou, která byla připravena na nádvoří, a opět jakžtakž pevným krokem napochodovali zpět do sálu, usedli znovu na své místo a pokračovali v jídle a pití.

Pomocníci z kuchyně a hlavně děvečky mezitím doplňovali a vyměňovali prázdné džbány s pitím, donášeli nové poháry místo těch, které skončily rozbité na zemi. Také se snažili ze země odstraňovat střepy z rozbitých pohárů i džbánů, aby někdo při svém pádu způsobeném nemírným požíváním vína a medoviny nepřišel k úhoně.

Slavomír pozoroval hlučnou zábavu kolem sebe. Stejně ji sledoval zamyšlený Rastislav, kterému občas přejel po tváři téměř neznatelný úsměv, když si všiml nějakého nešťastníka, který se obzvlášť povedeným způsobem složil pod stůl.

Jak Slavomírovi neušlo, tak na obličejích Svatopluka a ani jeho dvou přátel, Bohdana a Wichinga, žádné stopy pobavení nebyly vidět. Všichni tři pozorovali znuděně ruch kolem sebe a u Wichinga byly navíc zřejmé stopy narůstajícího znechucení.

Slavomír se neubránil ušklíbnutí, které neušlo zase Wichingovi. Kníže Slavomír měl tu příležitost zúčastnit se za svůj život také pár podobných hostin ve Francích. Co tam viděl, bylo podobné současné atmosféře v moravgradském trůnním sále. A jak si Slavomír s dalším ušklíbnutím v duchu řekl, polonahé ženštiny tu zatím k dispozici na rozdíl od toho, co zažil v cizině, nejsou. Takže kněz Wiching se může pohoršovat tak akorát sám nad sebou. Ostatně Slavomír měl své podrobné informace z Nitravy a dobře věděl, že věčně namyšleně se tvářící Šváb sice má kněžské svěcení a tomu odpovídající úřad v Nitravě, jako mnich tam však rozhodně nežije. A nemírná láska k dobrému moku jeho hlavním hříchem určitě není.

8.

Slavomírovi bylo v podstatě jedno, jestli se Wiching v Moravgradu baví, či nikoliv. Knězova spokojenost rozhodně nebyla hlavním cílem ani Rastislavovým, ani Slavomírovým. Šlo o něco jiného, podstatně důležitějšího. O snahu obnovit plnou důvěru mezi moravským vládcem a jeho synovcem v Nitravě.

Bylo to už skoro rok, kdy král Ludvík, kterého čím dál víc sžíralo nepřátelství ke králi Rastislavovi, rozhodl, že už musí jednou pro vždy skoncovat se vzpurným moravským panovníkem. Tedy vzpurným v Ludvíkových očích.

Dal dohromady dvě vojska. Jedno chtěl vést sám na Moravu proti Rastislavovi a osobně jej pokořit. Do čela druhého postavil svého syna Karlomana a poslal jej proti Svatoplukovi na Nitravsko.

Potom ovšem stárnoucí Ludvík, kterému bylo už přes šedesát let a netěšil se nijak skvělému zdraví, vážně onemocněl a musel zůstat na královské falci v Řezně, kde se několik měsíců léčil. Do čela moravské části svého vojska tedy postavil svého nejmladšího syna Karla.

Oběma bratrům se ovšem nijak valně nevedlo. Poplenili sice kus Moravského království, ovšem Rastislava ochránily hradby Moravgradu a Svatopluka zase hradby hlavní nitravské pevnosti na Hradním kopci. Oběma vojskům marně dobývajícím pevné valy obou hradišť potom Moravané způsobili těžké ztráty a zahnali je zpět za Dunaj do Východní marky.

Soptícímu králi Ludvíkovi, vztekajícímu se na svém lůžku v Řezně, nakonec nezbylo nic jiného, než rozhodnutí poslat na Moravu Karlomana s Karlem, aby tam vyjednali mír. Mír, který Ludvík těžce nesl. Doufal, že se tentokrát konečně pomstí Rastislavovi za všechny porážky a potupení. Místo toho musel sám žádat o mír.

Bylo tomu už sedm měsíců, co se konalo mírové jednání s Ludvíkovými syny na hradišti Znojem. Bylo to setkání velkolepé. Přijeli na ně nakonec všichni tři Ludvíkovi synové – Karloman, Ludvík i Karel. Za Moravany potom jednali Rastislav, Svatopluk a Slavomír.

Týdenní zasedání zahájili v kostele svatého Hippolyta na akropoli znojemského hradiště, nejstaršího znojemského kostela postaveného hned vedle kamenného paláce znojemského župana Vlastislava. Slavnostní mši za smíření Franků a Moravanů sloužil tehdy na výslovné Svatoplukovo přání jeho kněz Wiching.

Rastislavovi synovcovo přání příliš milé nebylo. Na Slavomírovo naléhání je však respektoval.

Potom Moravané s Franky strávili týden ve Znojemu hodováním, lovem a jednáním. Po takto poměrně příjemně strávené době by se nezasvěcenému mohlo zdát, že po dlouhé době mezi Moravským královstvím a Východofranskou říší zavládne mír a porozumění.

Rastislav byl nakonec s uzavřenou smlouvou spokojený a nechápal Slavomírův neklid. Slavomír totiž znal Karlomana líp než kdokoliv jiný na Moravě a neunikly mu Karlomanovy snahy o to, aby se spolu více sblížili. Když však Slavomír dal najevo, že hodlá i nadále udržovat s Karlomanem styky, jaké spolu měli až doposud, tedy korektní a zdvořilé, navzájem se uznávající, avšak nic víc, nemohl si nepovšimnout následujících podobných Karlomanových sbližovacích pokusů směrem ke Svatoplukovi.

9.

Samozřejmě mohlo jít o snahu Franků navázat normálnější vztahy mezi oběma zeměmi. Neustálé války, pohraniční potyčky nebo alespoň jejich hrozba neprospívaly nikomu. Král Ludvík nesnášel, vlastně přesněji řečeno nenáviděl Rastislava. Rastislav Ludvíkovi oplácel stejným.

Když se o nepřátelství obou nesmiřitelných kohoutů Slavomír bavíval s Erikem, s ironií sobě vlastní říkal, že se ani jednomu z těch dvou nediví.

Nebýt Ludvíka, Rastislav by se dost možná nestal králem. Nebo by se tomu alespoň tak nestalo už léta Páně 846. Že Ludvík za svoji pomoc očekával vděk, bylo přirozené.

Že se ovšem Rastislav choval, jak se choval, bylo také přirozené. Žádný vládce, který se cítil být suverénním vládcem, a to Rastislav byl, by se nechoval jinak. Jistě ani Ludvík ne, pokud by mu podobně pomohl ke franské koruně Rastislav. Velkým vládcem se nemohl stát nikdo, kdy by nebyl tvrdý a bezohledný ke svým protivníkům. Tedy k těm, kteří jej ohrožují v jeho postavení.

Na druhé straně obvykle vládcové, kteří se dostali do podobných konfliktů, se tehdy, pokud se jejich vztah nějak vyvinul a stabilizoval, dokázali nad vzájemné boje povznést a aspoň občas vést své země tak, že žily, když už ne spolu, tak alespoň vedle sebe. To ovšem nebyl případ Ludvíka a Rastislava. Pokud ti dva spolu nebojovali, aspoň na vzájemný boj mysleli.

To Slavomír se s Karlomanem domluvit dokázal, jak spolu předvedli v roce 866 při pátrání po padělatelích franských mincí.

Vzhledem k tomu, že král Ludvík stárnul, léta Páně 865 svoji říši rozdělil mezi své syny, aby po jeho smrti nedošlo mezi nimi k bratrovražedné válce. Karloman se tak měl po otcově smrti ujmout vlády nad Bavorskem a také Východní markou. Mohl tak užívat titulu bavorského krále a bylo zřejmé, že je pouze otázka času, kdy Karloman po otci převezme suverénní moc v zemi i fakticky. Protože Slavomír věděl, že Karloman zná poměry na Moravě a ví o tom, jaký vliv má Slavomír na Rastislava, pokládal znojemské Karlomanovy pokusy o bližší přátelství za jakousi snahu urovnat v budoucnu vztahy mezi oběma zeměmi.

Když potom začal Karloman podobně kroužit ve Znojemu kolem Svatopluka, nemyslel si Slavomír, že tomu je jinak. Karloman dobře věděl, že tak jako on vystřídá otce Ludvíka, nahradí zase Svatopluk Rastislava.

Pak se ovšem v průběhu znojemských jednání, a navíc tehdy, když byla tato vzájemná oťukávání Karlomana a Svatopluka v nejlepším, objevil u Slavomíra tajný posel od Slavomírova muže na Karlomanově dvoře v Řezně. Syn franského otce a slovanské matky žijící v Bavorsku, který byl vysokým úředníkem na Karlomanově řezenské falci, byl Slavomírovi vděčný za záchranu syna, který otce kdysi doprovázel při cestě na Moravu a vážně tam onemocněl. Od té doby Slavomíra občas informoval o tom, co se týkalo Moravského království. Takové zprávy ovšem Slavomírovi posílal pouze tehdy, pokud tím přímo neškodil své zemi, Bavorsku.

Tentokrát poslal Slavomírovi písemnou zprávu informující o tom, že král Ludvík dal svému nejstaršímu synovi pokyn získat na jejich stranu Slavomíra nebo Svatopluka a přimět je k tomu, aby zradili krále Rastislava. Podle dopisu král Ludvík podléhal čím dál větším záchvatům zuřivosti, když přišla řeč na moravského krále. Několikrát se vyjádřil, že před svou smrtí chce vidět zajatého a poníženého Rastislava před sebou na kolenou. A že tedy Moravané nemají příliš věřit tomu, co bude ujednáno ve Znojemu.

Koniec ukážky

Table of Contents

Tiráž

Poděkování

1.

2.

3.

4.

5.

6.

7.

8.

9.