Andrew Fukuda – Past (ukázka)

také v tištěné verzi

Objednat můžete na

www.fragment.cz

Andrew Fukuda

Past – e-kniha

Copyright © Fragment, 2015

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Věnováno Jimovi a Mikeovi

Bude také z muk těch časem živel náš,

pronikavý pak ten oheň zlahodní,

krutý jakkoli…

John Milton, Ztracený ráj

[citace z překladu J. Jungmanna]

1.

VLAK DORAZIL KE SVÉMU cíli uprostřed dne.

Oslepující slunce stojící vysoko na obloze rozpálilo okolní poušť doběla. Tu širou spálenou pustinu narušila jen černá nitka v podobě stínu jedoucího vlaku. Vlak zpomalil, jeho vagony rachotily jako články řetězu. Nikdo z cestujících nevydal ani hlásku. Bylo jich hodně a nervózně, vyděšeně se rozhlíželi.

Nad nimi na modré obloze zakroužila drobná černá tečka. Byl to jestřáb, který si zvědavě prohlížel vlnící se stín vlaku pod sebou. Překvapeně zavřískl, když vlak znenadání vjel do tunelu. Zmizel pod zemským povrchem jako nějaký had. Jako by tam ani nikdy nebyl.

Asi o patnáct kilometrů dál, na druhé straně nízkého pohoří, stála obrovská kruhová budova zabírající plochu několika městských bloků. Byla ztichlá jako nějaký pomník, téměř ze všech stran obehnaný úzkou hradbou. V samém středu budovy se tyčila vysoká úzká věž. Její prosklený vrchol zářil ve slunečních paprscích jako zapálená svíce. Jinak celá splývala s barvami pouště, stejně jako zbytek budovy. Nikde se nic nepohnulo. Ne v tuhle denní dobu.

Jestřáb si budovu prohlížel upřeným pátravým pohledem. Pak náhle zapištěl, zamával křídly a odlétl.

2.

VJÍŽDÍME DO TUNELU. Jeho otvor připomíná dokořán otevřená rozšklebená ústa, která nás ochotně spolknou. Náš svět, tvořený ostrou bílou září a kobaltovou oblohou, se v okamžení změní v neproniknutelnou tmu. Horký vítr, vlhký a slizký jako jazyk, se prodírá zamřížovanými vagony, rozevlává nám oblečení i vlasy a zakusuje se nám do zaťatých pěstí i přikrčených roztřesených těl. Všichni se vrháme na podlahu z kovových mříží. Jsme k smrti vyděšení. Do dlaně mi vklouzne něčí ručka, zpocená strachy. „Ne do Paláce, ne do Paláce, ne do…“ opakuje ta dívenka z Misie, kterou držím.

Když jsme se já i Sisy předešlého dne zotavili z naší přeměny (pekelná horečka ustoupila, měnící se tělo opět nabylo původního tvaru), řekli jsme děvčatům o svých obavách. Že cílovou stanicí vlaku nebude Civilizace – překrásné město, o kterém jim vyprávěli staršinové z Misie a jehož ulice, stadiony, divadla, parky, restaurace a kavárny jsou prý plné milionů lidí.

Že podle nás vlak směřuje do Paláce. Do Paláce, v němž panuje Vládce. Do Paláce, v jehož sklepeních jsou lidé uvězněni jako dobytek ve stájích. A jsou vydáni napospas Vládcově neukojitelné touze po mase a krvi.

Vlak několik minut projíždí tunelem, až konečně s trhnutím zastaví. Nikdo se nehýbe, jako by jediný pohyb mohl spustit řetězec nechtěných událostí.

„Nikdo ani hnout,“ šeptá Sisy vedle mě. „Všichni zůstaňte úplně v klidu.“ Během těch tří dnů a nocí strávených v jedoucím vlaku jsme byli trvale vystaveni větru a slunci a stále jsme se pohybovali. V téhle nehybné temnotě se náš svět náhle drsně proměnil.

Posuvné dveře vagonů se poprvé po několika dnech s hlasitým kovovým cvaknutím začínají otevírat. Dívky ležící nejblíž u nich s jekotem ustupují. Ale já naopak skáču ke dveřím a chytám se mříže. Zakláním se, zapírám se nohama a pokouším se je udržet zavřené. Cítím, že se mi někdo snaží pomoct. Je to Sisy. Celé dny jsme se ty dveře bláhově pokoušeli nějak vypáčit. Ale teď, v tomhle temném a nic dobrého nevěstícím tunelu, se je naopak snažíme zavřít. Jenže je to opět marné. Dveře se otevírají dokořán a s cvaknutím se zajistí v této pozici. Z temnoty se ke mně nese podobné cvakání z ostatních vagonů. Brzy jsou dveře všech vagonů otevřené.

Zaplavuje nás ledová vlna strachu. Všichni nehnutě stojí na místě.

„Co teď?“ ozývá se z temnoty roztřesený hlas.

„Nikdo ani hnout!“ křikne Sisy tak hlasitě, aby to slyšeli úplně všichni. „Všichni zůstaňte na svých místech!“ Na paži mě lechtají konečky jejích vlasů. Sisy otáčí hlavou a snaží se zahlédnout aspoň něco, cokoli. Jenže není vidět vůbec nic. Jako bychom uvízli v černé prázdnotě. A právě proto Sisy nechce, aby někdo vystupoval. Vedle kolejí by mohl být příkrý svah, nebo dokonce naprostá prázdnota.

Z prvního vagonu se zničehonic ozvalo hlasité zasyčení, až jsme sebou všichni vyděšeně trhli. Tunelem se šířil nepříjemný pach kouře, který pronikal mřížemi vagonů jako promočený popel.

A pak následovalo zase jen ticho.

Choulili jsme se k sobě a čekali na zvuk, který nikdo z nás nechce slyšet.

„Davide,“ ozvala se Sisy. „Vyhoď ven jednu z konzerv.“ Když David udělal, o co ho požádala, posloucháme, jak plechovka v temnotě s kovovým zazvoněním přistává na jakési podlaze. Dvakrát poskočí, chvilku se kutálí a pak se zastaví.

„Všichni zůstanou ve vlaku!“ zavelí Sisy. „Gen a já jdeme prohlédnout okolí.“ Pak skáče ze dveří na temnou podlahu tunelu. Jdu za ní. Pod nohama nám křupe štěrk. Pomalu přivykám tmě, a když se ohlížím k vlaku, vidím dívky uvnitř. Do tmy slabě září jejich oči, dychtící po nějaké útěše. Jenže my pro ně žádnou nemáme.

„Vidíš něco?“ šeptá Epap. „Sisy?“

„Počkej.“

Epap však nečeká a vyskakuje z vlaku. Při dopadu mu pod nohama zakřupe štěrk. S rukama nataženýma před sebou jde k nám. „Můžeme se vydat jenom jedním směrem, Sisy. Tam, odkud jsme přijeli. Všichni půjdeme po kolejích zpátky ven.“

Ale Sisy vrtí hlavou. „Vjezd do tunelu se za námi určitě zavřel. Jinak by sem pronikalo nějaké světlo a viděli bychom líp.“ Má pravdu. Za námi není vidět ani maličký světlý bod.

Epap protestuje hlasem plným strachu. „To nevadí. Musíme sebou hnout. Každou chvíli můžou soumračníci…“

Vtom se nad námi ozve hlasité kovové zachrastění, až sebou všichni polekaně trhnou. Několik dívek vykřikne.

A najednou je světlo.

3.

SVĚTLO PŘICHÁZÍ Z VELKÉ prosklené šachty, vedoucí od podlahy ke stropu nedaleko posledního vagonu. Při pozornějším zkoumání zjišťuju, že ta záře nevychází ze samotné šachty, nýbrž ze skleněného výtahu, který k nám šachtou sjíždí a postupně osvětluje kamenné stěny tunelu jako padající světelný závěs. Po jedné straně vlaku se táhne vyvýšené nástupiště, jež jako by bylo vytesané z jediného kusu kamene. A právě na něj jsme se Sisy a Epapem seskočili. Zastavujeme se, abychom se otočili za zvukem blížících se kroků. Je to David. Chytá se Sisy za ruku.

Prosklený výtah zabrzdí. Jeho vnitřní osvětlení kratince zabliká a pak se otevřou dveře kabiny.

Nikdo se nehýbe. Vtom se ozve šumění, jaké znám ze školního rozhlasu. „Prosím pozor. Všichni cestující z vlaku nastoupí do výtahu. Máte minutu času,“ rozléhá se tunelem s ozvěnou robotický hlas.

David se obrací k Sisy. „Co se stane za minutu?“ ptá se rozechvěle. „Co se stane, Sisy?“

Sisy neodpovídá, jen otáčí hlavou a nervózně si prohlíží stěny. Pak celá ztuhne. Na konci tunelu je několik dveří. Nakonec se s přimhouřenýma očima vrací pohledem k výtahu.

Dívky ve vagonech vyděšeně vyhlížejí skrz mříže. Začínají vystupovat na peron, nejdřív jedna po druhé, ale brzy už se ven hrne souvislý proud těl.

„Padesát sekund.“

Sisy bere Davida za ruku. „Tudy,“ říká Epapovi a mně. „Pojďte, rychle.“ Rozbíháme se k výtahu, z něhož vychází bílé světlo.

Dívky klopýtají po štěrkové podlaze. Ve spěchu na svých lotosových chodidlech zakopávají a padají jedna před druhou. Teď už všechny křičí, strach je přemohl.

„Do výtahu!“ volám na ně a máchám rukama, abych je pobídl k vyšší rychlosti. „Pospěšte si!“ Epap se vrací, dobíhá na okraj nástupiště a pomáhá dívkám vstát. Je jich příliš mnoho a času je málo. Beru ho za ruku a snažím se ho dotáhnout k výtahu, ale brání se.

„Na to není čas, Epape!“ křičím.

„Čtyřicet sekund.“

Epap se mračí. Zvedá ještě jednu holku, pak se mnou nechává odtáhnout. Dívky uhánějí po nástupišti ze všech sil, jenže jejich chodidla jim to moc neulehčují. Sisy, Epap, David a já jsme u výtahu jako první.

„Třicet sekund.“

U výtahu chvíli jen zklamaně hledíme dovnitř. Je tak malý, že se nás do něj nevejde víc než pět, ani když se pořádně uskromníme. Nebyl navržen k tomu, aby převážel celou vesnici. Mačkáme se dovnitř. Nic tam není. Žádné tlačítko, žádný ovládací panel, žádný spínač. Pouze stěny z hladkého skla. Rychle si výtah prohlížím zvenku. Ani tady nic není, žádné ovládání.

„Dvacet sekund.“

Sisy svraštila čelo, jak horečně přemýšlí. Po chvilce její vrásky mizí. Dospěla k rozhodnutí. „Ještě je tady místo pro jednoho! Zůstaňte tady, hned se vrátím!“ volá a rozbíhá se zpátky do tmy.

„Ne, Sisy!“ křičím za ní. „Nemáme čas!“

Zničehonic k nám ze tmy klopýtá nějaká dívka. Je to pihatá Cassie, která fungovala jako jedna z vůdčích osobností. Epap na ni křičí, ať si pospíší. Vrhá se do výtahu se zkrouceným obličejem. A je to. Uvnitř už nezbývá žádné místo. Jsme tam namačkaní jako sardinky.

„Deset sekund.“

„Sisy!“ řvu. „Sisy, vrať se!“

Žádná odpověď. Nikde ji nevidím. Do světla klopýtají další dívky, padají, plouží se, křičí. Pak Sisy konečně zahlédnu. Je u nástupiště, sklání se a snaží se pomoct dalším děvčatům vstát. Jenomže ony se na ni v panice věší, strhávají ji k zemi a odmítají se jí pustit. Pět, šest, sedm dívek ji tahá za ruce i za nohy a Sisy se jim nemůže vytrhnout. Je to zlé.

„Pět sekund.“

Běžím pro Sisy, cestou srážím několik dívek na nástupiště. Epap za mnou křičí na Davida, aby zůstal, kde je. Chytám Sisy za rameno a táhnu ji k sobě. Jenže jich na ní visí moc.

Od řady dveří na konci tunelu se ozývá několikanásobné pípnutí. I když jsme až na druhém konci nástupiště, ten zvuk jako by nás přimrazil k zemi. Ať už se chystá cokoli, začalo to. Na kratičkou chvíli sevření dívek poleví, jak se ohlédnou za tím zvukem. Rychle chytám Sisy v podpaží a táhnu ji k sobě. Cítím, jak ji dívky pouští, a vzápětí už padáme na nástupiště. Dveře na druhém konci tunelu se otevírají. S děsivou rychlostí se z nich hrnou černé stíny. Blýskající se špičáky, zářící drápy. Vlhké, divoké, roztoužené oči. Pohybují se tak rychle, že připomínají černou mlhu. Dívky, které jsou nejblíž ke dveřím, umírají ještě dřív, než stihnou zakřičet. Ze tmy se k nám nesou zvuky tekutiny rozstřikující se po stěnách. Ze dveří se ženou další stíny, pokrývají stěny i podlahu. Pak se tunelem rozléhá křik.

Teď to je Sisy, kdo mě táhne za košili. Vleče mě k výtahu dřív, než se stihnu vyškrábat na nohy. Jekot za námi sílí, ale neohlížíme se. Probíháme okolo dívek, které se zděšeně plahočí k výtahu. Vidím jejich ztuhlé obličeje.

„Sisy! Gene!“ křičí Epap. „Už se zavírá!“ Stojí ve dveřích výtahu, zády se opírá o jedno dveřní křídlo a rukama a nohama se snaží držet to druhé. Ale je to marné. Pomalu podléhá tlaku zavírajících se dveří. David uvnitř zoufale hledá tlačítko, které ovšem neexistuje.

Řev dosahuje vrcholu. I když vím, že bych neměl, rychle se ohlížím. V širokém kuželu světla vidím, jak se dívky v panice hrnou z vagonů a padají na zem. Několik z nich zůstává uvnitř, tisknou se v koutech vagonů, pevně se objímají a rukama vší silou svírají mříže.

Zbývá už jen kousek. Sisy se jako první protahuje škvírou ve výtahových dveřích. Já podlézám pod Epapem hned za ní. Přitom se praštím do holeně a poškrábu si záda. Epap křičí bolestí; uvízl mezi dveřmi s kotníky skoro u hlavy a nemůže ven. Sisy ho z podlahy chytá za nohy a já ho beru za ramena. Rychle na sebe kývneme a trhneme s ním směrem k sobě. Epap padá dovnitř s končetinami zkroucenými v nepřirozených úhlech.

Dveře výtahu se dovírají.

Dívky zvenčí narážejí do skleněné šachty jako ptáci do oken. Vystrašeně buší rukama do skla. Tisknou k němu obličeje, prosící, žadonící. Zezadu se na ně tlačí stále další dívky a ty tváře se začínají deformovat.

„Musíme něco udělat,“ pláče David. „Nemůžeme je tam jen tak nechat.“

Ale my jen mlčíme. Protože pro ně nemůžeme udělat nic. Netušíme, jak otevřít dveře, a i kdyby se nám to povedlo, dovnitř už by se nikdo nevešel. Do skla narážejí další dívky, až postupně obstupují celou výtahovou šachtu. Cassie strká prsty mezi křídla zavřených dveří a pokouší se je vypáčit. Ani se nesnažíme jí to rozmluvit. Za chvíli to vzdává sama. Tiskne ruce ke sklu, vrtí hlavou a tiše pláče. Do skleněných stěn narážejí další těla a tlačí se na ta, která už jsou před nimi.

Konečně se výtah rozjíždí. Pomalu stoupá šachtou.

Doléhá k nám děsivý křik.

Epap bere Cassie okolo ramen. „Nemůžeš pro ně nic udělat. Snažila ses…“ Pak se odmlčí.

Soumračníci už jsou na dohled. Překvapuje mě, že je jich jen několik. Vzhledem k tomu krveprolití a děsivému hluku v tunelu bych jich čekal víc. Obličeje mají zakrvácené a rozzářenýma očima se rozhlížejí po nečekané hostině. Z ošuntělých uniforem soudím, že jde o obyčejné dělníky, na které vyšla denní směna. Přišli sem jenom proto, aby vyložili náklad z vlaku. A teď budou mít ještě celá léta co vyprávět. Jenže pro ně to ještě neskončilo. Ještě ne. Cloní si oči proti světlu z výtahu a sápou se po dívkách přitisknutým ke sklu.

„Zavři oči, Davide,“ nabádá ho Sisy. David je zavírá a schovává obličej do ohbí jejího lokte. Prudké nárazy, které rozechvívají výtahovou šachtu, prozrazují, že soumračníci už se dostali až k ní. Kolem nás se rozléhají ječivé výkřiky a prosby tak hlasité, až se zdá, že sklo musí každou chvíli prasknout. David si rozechvělýma bledýma rukama ucpává uši.

Výtah stoupá. Po skleněných stěnách šachty se rozstřikuje krev. Přestože dál stoupáme, krev i vřava nás pořád pronásledují. Epap bere rozechvělou Cassie kolem ramen.

Table of Contents

1.

2.

3.

Tipy pro Vás a Vaši čtečku: