Peter Frankl

Zapredanci

Ukážka z elektronickej knihy

formát EPUB

Postavy a udalosti v tejto knihe sú fiktívne. Akákoľvek podobnosť alebo prípadná zhoda so skutočnými ľuďmi a dejmi je úplne náhodná.

Ján

Známi, ktorí po rokoch už boli na návšteve v starej vlasti, mali pravdu. Všetko je vraj malé, špinavé a zanedbané. Ľudia zachmúrení a nezhovorčiví. I preto cestu dlho odkladal. Obával sa sklamania, toho, že nespozná staré miesta a niekdajších priateľov, že na všetko sa bude dívať terajšími, teda cudzími, kritickými a možno ironickými a znevažujúcimi očami. Bezprostredne pred cestou si preto predsavzal, že si bude neustále pripomínať, že za krátku dobu niekoľkých rokov sa ešte mnoho nemohlo zmeniť. Nebude rozdávať rozumy a kritizovať, bude si neustále hovoriť, že keby zostal doma, bol by ako ostatní, žil by ako oni, bol by nespokojný, alebo naopak nadšený z úplne iných vecí a udalostí než on, dnešný cudzinec.

Nasadol do vlaku, ktorý premával na starej známej trase z Bratislavy do rodného mesta. Prvá trieda bola takmer prázdna. Tak veru kedysi necestoval, ako študent väčšinou stál v úzkej chodbe natlačený na suseda, kufor pod nohami, na ňom ešte taška. Snažil sa vybojovať si aspoň toľko priestoru, aby z času na čas mohol striedavo zohnúť nohy v kolenách, precvičiť si ochabnuté a zdrevenené svaly. Vlak každú chvíľu stál, pár ľudí vypľul na perón, ale podstatne viac ich priberal, vagóny akoby boli z gumy, zvládali nápor za náporom. Heslo Za masovosť, za rekordy v praxi, pomyslel si v duchu Ján. Opäť väčšie masy ako minule, rekord v počte cestujúcich prekonaný. Ale ľudia nenadávali, zvykli si, veď čo sa týka tovaru a služieb, takmer všetkého bol nedostatok, alebo to spotreba bola privysoká?

Cesta teraz trvala kratšie ako v študentskej minulosti. Zastávok bolo menej a odpadla aj zdĺhavá výmena parného rušňa za elektrický. Nemusel si sa obávať sadzí za krkom, ale parná lokomotíva mala niečo do seba. Elektrina jej majestátnosť zďaleka nedosahovala. Cesta opačným smerom, teda do Bratislavy, mala kedysi svoju exkluzivitu. Študovať vysokú školu nebolo zďaleka také všedné ako dnes. A navštevovať si ju mohol prakticky len v hlavnom meste, teraz je univerzita v každej dedine. Cestujem dole, ležérne oznamoval svojim priateľom, ale v tej strojenej nedbalosti sa skrývala nemalá pýcha. Nielen preto, že som vysokoškolák, ale žijem v ruchu veľkomesta, orientujem sa v ňom, som tam ako doma. A to už je čosi, som súčasťou veľkého sveta.

Na železničnej stanici v rodnom meste teraz Ján v prvom momente zabudol na svoje predsavzatia. Na tú stanicu bol kedysi pyšný. Moderná, s rozsiahlymi vestibulmi a priestornými oknami, nie ako tie učupené budovy v iných mestách, postavené ešte kedysi za monarchie. Dôstojný vstup, brána, ktorá dávala pyšne najavo, že neprichádzaš do nejakého zapadákova, ale významného centra celej oblasti. Jeho mesto si také nádražie, samozrejme, zaslúži. Teraz videl špinu, objekt, ktorý zúfale volal po rekonštrukcii, indivíduá, ktoré sa určite nechystali niekam cestovať. Striaslo ho. Vzápätí si spomenul na stanicu v meste, kde žije, v krajine, ktorá sa označovala za neutrálnu, a ktorá sa pýšila poriadkom a životnou úrovňou, modrou oblohou, bielymi končiarmi a lúkami najzelenšími zo všetkých zelených farieb. Stanicu majú sterilne čistú a neosobnú, všetko z umelej hmoty a všetko prísne účelové, žiadna zbytočná ozdoba. Ani žiadni zbytoční ľudia vo vestibule. Cestujúci ním len rýchlo prejdú, nasadnú do vlaku, samozrejme, pristaveného presne podľa cestovného poriadku, alebo do auta, a sú preč. Každý za svojím džobom, čas sú predsa peniaze. Tie na nádraží nezarobíš, ak, pravda, na ňom nepredávaš lístky.

Jeho pôvodná stanica ale žila. Ľudia tu postávali alebo sedeli, bavili sa medzi sebou, čítali noviny, popíjali v reštaurácii. Samozrejme, že si dávali pozor na batožinu a peňaženky, veď v takom dave môže byť aj zlodej. Ale mnohí cestujúci sa poznali, keď si potreboval na záchod, rýchlo si našiel niekoho, kto ti dohliadol na kufor. Veľká tabuľa hlásila príchody a odchody vlakov, každodenní cestovatelia, ktorí prichádzali do mesta za prácou, ju však vôbec nepotrebovali, vedeli, na ktoré nástupište majú zamieriť. Tí diaľkoví sa s napätím dívali a počúvali, aké meškanie vlaku im zahlásia. Železničiari mali zvláštny zvyk oznamovať oneskorenie v minútach. Dvesto či tristo minút až tak hrozne neznelo, ale keď si si to preložil, zdúpnel si: vyše troch hodín, alebo dokonca hodín až päť. A pretože meškanie bolo skôr pravidlom ako výnimkou, len človek neznalý pomerov sa divil táboriskám ľudu vo vestibule.

Beda ale, keď vlak náhodou šiel presne, ty si dorazil na poslednú chvíľu a pri pokladni sa tiahol dlhý had. Pravidelní cestujúci mali permanentky, ale tí sviatoční museli bleskovo riešiť dilemu: ísť načierno alebo si počkať nejakú tú hodinku na vlak ďalší?

Ján mal rovesníkov, ktorí zo zásady alebo zo športu vždy cestovali načierno. K takémuto absolvovaniu viac ako štvorhodinovej cesty do hlavného mesta ste potrebovali nemálo šikovnosti, drzosti a skúseností. Poznať zvyky sprievodcov, vycítiť revízora, jedným okom neustále sledovať frmol. Niektorí považovali za najlepšiu metódu presedieť celú cestu v jedálenskom vozni. Vyšlo vás to podstatne drahšie ako jednorazový lístok, nehovoriac už o jazde na permanentku, ale šport je šport a u nás poznáme predsa len ten amatérsky. Iní sa flexibilne, ale hlavne nenápadne pohybovali z vagóna do vagónu a odvážnejší neváhali vyjsť na nárazníky alebo na schody idúceho vlaku. Za zastarané a neúčinné sa považovalo zavrieť sa na záchode, predstierať spánok či stratu lístka. Obe strany poznali svojich ľudí. Ján permanentku mal, ale tu vo vlaku po prvý raz uvidel, ako sláva, i keď len tá malá naša, mení človeka. Vlado bol spolužiak, v kolektíve nie príliš obľúbený, skôr trpený. Nečudo, keď v športe nevynikal, nezúčastňoval sa pouličných hier, tajne nepofajčieval, ani nechodil poza školu. Bol tichý, zdal sa nepriebojný. Vynikal len v jednom predmete: výtvarnej výchove, a tak sa stalo, že ho prijali na umeleckú vysokú školu. Ján ho už roky nevidel, ale čítal v novinách, že Vlado získal ocenenie na celoštátnej výstave mladých umelcov. Šiel sa teda pozrieť na dielo nádejného maliara. Vlado vystavoval jedinú prácu: na obrovskom bielom plátne boli nalepené rôznofarebné lastovičky. Názov Búrlivé more. Prečo, to Ján nepochopil. Podobné lastovičky si robili ako deti, pravda, nefarbili ich, ale zato lietali.

Na nástupišti pri vlaku si hneď všimol mužíka, ktorý oblečením i výzorom usilovne pripomínal colníka Rousseaua. Vedľa neho primerane nápadná krásavica. „Colník“ lovil pohľady a spokojne zaznamenával, že niet azda nikoho, kto by si ho nevšimol. Jano, zakričal. Ján sa zastavil, spolužiaka nespoznal. Ten sa radostne zasmial: To som sa ale zmenil, to čumíš, ako som sa rozkošatel, zahlaholil. Pozval Jána do jedálenského vozňa s tým, že ty si predsa tiež nekupuješ lístky. Rozvalil sa na sedadle, vytiahol cigarety, ponúkol. Gauloisky, povedal, jediná značka, ktorá sa dá fajčiť. Vychutnával si ich aj Pablo Picasso. Ale colník Rousseau sotva, podpichol ho Ján, ten to akosi nestihol. Dobre, dobre, povedal zmierlivo Vlado, ty to vieš, veď si mal skoro samé jednotky. Dáš si drink, zavelil vzápätí, ja platím. Ján súhlasil, ale žiadny alkohol, stačí mu minerálka.

Vlado sa vlastnícky porozhliadol po vozni. Pripravujeme veľkú výstavu, zahlaholil, aby ho určite každý počul. Ján sa tiež dozvedel, že o skupinu, členom ktorej je Vlado, sa zaujímajú aj vo Francúzsku. Skritizoval ju jeden národný umelec, čo je ale tiež dobré, pretože ten už málokoho zaujíma, stará vykopávka.

Vlado na rozdiel od iných čiernych pasažierov nestrieľal očami po sprievodcovi. Netreba sa znepokojovať, poučil Jána. Aj sprievodca je človek. Príde, objednám mu za pohárik, napije sa, odíde si za prácou. Ján chcel niečo povedať, ale krásavica si varovne položila prstík na ústa. Ticho, zašepkala, nerušte jeho kruhy, premýšľa. Ján videl zvraštené čelo a neprítomný pohľad uprený do diaľav, alebo nikam? Zdvihol sa. Odvtedy Vlada nevidel, ani o ňom nepočul.

Ktovie, prečo si po rokoch spomenul práve na tohto spolužiaka a dávnu epizódu vo vlaku. Veď ho vtedy nijako zvlášť nezaujala a čoskoro na ňu zabudol. Vybavila sa mu až teraz. Spolužiak, nádražie, vlak. Prečo si niektoré bezvýznamné udalosti človek po rokoch vybaví a na iné, podstatne dôležitejšie, zabudne?

Tak ako zostarela stanica, pribudli roky aj jemu. Už neboli mladí a krásni. Mali toho príliš veľa za sebou. Kedy tu bol naposledy? Počítal. Emigroval roku 1968, ale z mesta sa odsťahoval už skôr. Návštevy v tom medzičase boli zriedkavé a krátke. Matka sa tešila, aj on bol rád, že ju vidí, hovoril jej, ako žije, čo robí, koľko zarába, nie, ženiť sa ešte nechystá. Ale partnerka k diskusiám to už nebola, odvykli si od seba, vzdialenosť a rôzne otázky, ktoré každý z nich musel riešiť, ich rozdelili. Ostatne, bol už príliš veľký na to, aby sa jej ako kedysi zdôveroval so všetkými problémami. Žil v inom meste a v inom prostredí, do jeho sveta matka nevidela a neporozumela by mu. O jej svet sa vtedy, bohužiaľ, nezaujímal.

Je znovu doma? Jasné, že nie. Tu sa síce narodil a vyrástol, ale domov mal už dávno v tej skleníkovej krajine, kam odišiel pred takmer 30 rokmi. Vtedy štát, ktorého pasom sa teraz preukazuje, veľkoryso a ojedinele otvoril svoje hranice emigrantom z Československa. Potom zase, možno už navždy, svoje brány uzavrel, aj keď vtedajší nováčikovia z východu sa takmer všetci osvedčili, poslušne zaradili medzi poslušných, usilovne pracovali, vyznávali a zvelebovali národné hodnoty, trpezlivo čakali na občianstvo. Zrejme sa skleníková krajina zľakla svojej odvahy. Experiment s prišelcami vyšiel, ale mohol aj nevyjsť, do vzorového štátu sa mohla dostať čvarga, špinavci, nositelia infekčných chorôb a lenivci, ľudia, čo ani nevedia jesť príborom, nedodržiavajú stanovenú rýchlosť a nedeľný pokoj. Ak by vlny prisťahovalcov pokračovali, domáce obyvateľstvo sa mohlo rozložiť v nedefinovateľnej mase, ktorej je vlastne jedno, kde žije, pokiaľ žije lepšie ako vo svojej predchádzajúcej vlasti. A tak sa vďaka príslušným opatreniam podarilo skleník a stabilnú teplotu v ňom udržať, rastliny boli šľachtené, domovy čisté a vyzdobené kvetmi, kravy krásne tučné s výbornou dojivosťou.

Jánove začiatky vtedy roku 1968 neboli ľahké. Vlastne ani pokračovanie nie. Sám v štáte, kde sa k sebe správajú s odstupom aj dlhoroční známi a susedia. Mestá a dediny si okolo seba stavajú hradby a rovnaké hradby existujú aj medzi rodinami, ba niekedy aj v najbližšom príbuzenstve. Odstup, korektnosť, chlad a pragmatizmus. Ale musí byť spravodlivý. Tá krajina ho predsa prijala a nemohol očakávať, že prispôsobovať sa bude ona jemu.

Žil predtým v dôverne známom prostredí. Vedel, čo od koho môže čakať, ako má reagovať. Na malom domácom ihrisku sa pohyboval s istotou, poznal každú jeho časť, vedel, odkiaľ má strieľať na bránku, z ktorého miesta zacentrovať, aké jeho gesto alebo pohyb sa budú páčiť tribúnam. Nové ihrisko nebolo síce väčšie, ale zato neznáme, s cudzími chladnými tribúnami. Uplatniť kľučky, ktoré tak výborne poznal a doma mu vychádzali, sa neodvážil. Opatrne nahmatával pôdu, nevedel, ako má postupovať, ako reagovať. Tam, kde očakával úsmev a súhlas, sa často stretol s neporozumením alebo chladným odmietnutím, tam, kde sa domáci dokonca smiali, on nevedel čomu. Nadväzovanie kontaktov mu nešlo, zdĺhavo a ťažko si zvykal. Nedokázal jednoducho skočiť do dravej rieky a zo všetkých síl plávať, striekať okolo seba vodu a kričať: tuhľa som, chcem svoje miesto na slnku. Bol sám.

V tých prvých týždňoch a mesiacoch o sebe často pochyboval, nemal emigrovať. Jeho korene patria do odlišnej pôdy, fotosyntéza jeho lístia je iná, kmeň chce slnko, na ktoré je zvyknutý. Potom sa ale zatínal: hlúposť. Je mladý, preonačí sa, začne nový život. Musí.

Často myslel vtedy na domov, na to, že mu tam bolo lepšie, na tom malom ihrisku, ktoré síce sám nevytýčil, ale i tak bolo jeho, iné predsa nepoznal. V emigrácii sa spočiatku pohrával s myšlienkou, že keď mu bude veľmi zle, keď si nezvykne a neosvedčí sa, vráti sa. Potrestajú ho síce, možno aj zavrú, ale je to vždy lepšie ako potajme plakať, márniť si život a možno sa aj dohnať k samovražde. Inštinkt zdedený po predkoch, teda usadiť sa tam, kde sú ťa ochotní prijať, prispôsobiť sa, poslúchať a tak prežiť, bol ale silnejší. Uvedomil si, že žiť na barličkách výhovoriek a pri pohľadoch upretých dozadu sa nedá. Treba vziať nožnice a strihnúť, preťať pupočnú šnúru, žiť dneškom, a potom zajtrajškom, včerajšok je uzavretá kapitola. Uľahčilo sa mu. Už vedel, prečo sa mu nedarilo. Chcel pokračovať v doterajšej ceste, namiesto toho, aby tú starú uzavrel a začal úplne znova, od nuly ako čistý, nepopísaný list.

Svoje ekonomické vzdelanie mohol v novom domove len ťažko využiť. Tu bola iná ekonómia i ekonomika. Znovu sa zapísať na vysokú školu? Česi a Slováci mali otvorené dvere, vzbudzovali záujem, pred inými cudzincami mali na univerzitách prednosť. Ale škola, to by bolo pokračovanie, nie nový začiatok. Prečo emigroval? Pre hroziacu neslobodu, obavu pred Sovietmi, pre sklamanie, že socializmus s ľudskou tvárou nevyšiel? Na každom z tých dôvodov bolo niečo, ale podstata bola inde. Doma nevedel, kam z konopí, čo ďalej, nedokázal si poradiť sám so sebou. Čo ho čaká, aká perspektíva? Monotónny život v podniku, stereotypná práca úradníka, šedivý život, deň po dni, rok za rokom. Nevedel, čo chce, ale vedel, čo nie. Nechcel žiť nudný, bezvýchodiskový život. Niečo dosiahnuť, zažiť a prežiť. Preto skok do neznáma, teraz alebo nikdy, šanca trvá len okamih a už nikdy sa nebude opakovať. Vstup vojsk je tragédiou, ale pre tých, čo z Československa odídu, príležitosťou. Takmer všade ich ľutujú, otvárajú im svoju náruč. Musí sa do nej vrhnúť, kým je čas.

Koniec 60. rokov bol v Európe zvláštny. Vzbura synov proti otcom. V skleníkovej krajine boli predmetom obdivu i odporu, pochopenia aj údivu kvetinové deti. Závidel tým svojim vrstovníkom, aj ich nenávidel. Aj on by sa rád potuloval po uliciach, vykrikoval na zhromaždeniach, búril sa a všetko negoval, žil voľne a neviazane len zo dňa deň, či lepšie povedané, po nociach. Veď roky nosil prísnu uniformu: to musíš, to nesmieš. Všetko to boli ale len plané úvahy. Musí byť predovšetkým vďačný a príčinlivý. Vďačný vyspelej krajine, že ho prijala do svojho lona, vytvorila mu podmienky pre štart, dala nádej na občianstvo. Bolo sa treba usilovať, to znamená nájsť si dobré zamestnanie a tvrdo v ňom pracovať, postupne sa vzmôcť na to, aby si si prenajal slušnejšie bývanie, vycestoval na dovolenku a kúpil prvé auto, potom sa oženil, získal hypotéku a na jej základe byt, postaral sa o rodinu, uzavrel si príslušné poistky a ukladal peniaze, keby sa niečo stalo. Kolotoč pokračoval, koniec bol v nedohľadne: od bytu k domu, k autu aj pre manželku k lepším školám pre deti, k dovolenkám za oceánom, k vyšším úsporám a viacerým poistkám. Vlastne nejde o kolotoč, pretože sa vzmáhaš, tvoja životná úroveň sa zvyšuje, so športovými výkonmi a zdravím je to síce naopak, ale to je predsa prirodzené, veď nemladneš, ale zato máš stále viac skúsenosti, ľudia si ťa vážia, patríš k riadnym občanom, k tým tisícom a tisícom usilovných mravcov, ktorí sa denne prepravujú po kvalitných asfaltových cestách, zarezávajú na svojich pracoviskách upravených tak, aby si nerušene podával najvyšší výkon, cesta späť, televízor, ďalší deň sa opakuje ako cez kopírovací papier. Prečo by si si sťažoval? Koľko ľudí má horšiu prácu a nižší príjem, niektorí dokonca žiadnu prácu, sú chorí, v Afrike zomierajú domorodci od hladu a nemajú ani tečúcu vodu. V socializme žijú pod totalitným útlakom, nemôžu slobodne voliť, povedať svoj názor a ani cestovať. Ale kde je život, kde let? To má byť celá moja existencia? pýtaš sa a vzápätí dostávaš odpoveď: veď predsa toto je život, zaradiť sa a makať, dodržovať presne nariadenia, spoliehať sa len na seba, denne súťažiť s ostatnými, a za to si užívať osobnú slobodu a svoje peniaze.

V jeho rodnom meste ich bolo niekoľko rovesníkov, najmladšia generácia židov. Zvláštne spoločenstvo, ktoré vlastne ani spoločenstvom nebolo, každý mal priateľov aj mimo tohto okruhu, ale neviditeľným putom boli spolu zviazaní, vedeli o sebe, žiarlivo sledovali svoje úspechy, túžili po tom, aby sa ich otcovia a matky mohli pred inými pochváliť potomkovými úspechmi. Predchádzajúca generácia, do ktorej patrili aj jeho rodičia, tvorila iný okruh. Vyrástla za prvej republiky, keď židovská komunita v meste bola veľká. Proces jej diferenciácie a rozpúšťania sa vo väčšine síce pokračoval a dokonca sa aj zrýchľoval, ale i vo svojej rôznorodosti sa od tých mimo okruhu odlišovali. Mali iné svätostánky a zachovávali si, síce stále menej, aj odlišné zvyky, ženili a vydávali sa takmer výhradne medzi sebou. Keď došlo na lámanie chleba, teda na nejaký ostrý spor, hádku alebo nedorozumenie, označenie v štýle čo chceš, veď je to žid, sotvakedy chýbalo. A to ich do určitej miery spájalo, to vedomie inakosti, nezmazateľného biľagu, ktorý nosili.

Komunitu zdecimovala druhá svetová vojna a mnohí z tých, čo prežili, sa tesne po nej vysťahovali. Zostali len biedne zvyšky, väčšina odpadla, nechali sa pokrstiť a zmeniť si mená, prispôsobili sa a svoj pôvod rovnako usilovne ako neúspešne zatajovali. Iní sa uzatvárali a uchovávali si priateľstvá len medzi sebou, vo voľnom čase sa stýkali iba so „svojimi“. Žili v svojom málo početnom okruhu a čo iné ich mohlo potešiť, ako pohľad na deti, pýcha z ich úspechov, nádej, že nebudú musieť prežiť to, čo oni. Niektoré z detí odišli už pred rokom 1968. Odteraz aj Jánova matka bude patriť medzi tých, čo dostávajú listy zo zahraničia, šeptom si vymieňajú informácie, koľko funtov, mariek alebo dolárov už potomok zarába, ako hravo skladá skúšky, ako skvele sa oženil alebo vydal a aký roztomilý je prvý vnuk.

Väčšina Jánových židovských rovesníkov mala príbuzných roztratených po svete. Na krátku dobu sa k nim dalo uchýliť, pomohli zorientovať sa, prípadne i nájsť prácu, trpezlivo či nedočkavo čakali, kým sa aspoň trochu postavíš na vlastné nohy. Aj Ján disponuje nejakým príbuzenstvom. Rozhodol sa ale, že začne bez jeho pomoci. Keď ho tie tety či bratranci, ktovie z ktorého kolena, roky nezaujímali, nezazvoní teraz pri ich dverách s kuframi v rukách: tu ma máte, emigranta z okupovaného Československa. Začne sám. To znamená, že hodí za hlavu aj svoju doterajšiu účtovnícku prax. Či práca s číslami a účtami v západnej firme medzi týmito strohými ľuďmi, pre ktorých je humor väčšinou neznáme slovo, by bola zábavnejšia ako doma? Za viac peňazí určite, ale tie nie sú pre Jána jedinou, ani najdôležitejšou muzikou. On chce zmenu, priestor, chce vzlietnuť.

Spočiatku sa pretĺkal rôzne. Bol kopáčom, skladníkom i predavačom. Nevadí. Nemusí sa zhrýzať nad tým, že kolegovia doma, s ktorými končil školu, sú ďalej, postúpili v kariére. Tí patria do včerajšieho života. On žije nový, iný. Tento pohľad na seba v novom svete mu dodával silu a odvahu. Uchytí sa a presadí. Stále viac sa zžíva s novým prostredím, učí sa ho chápať a rozumieť mu. Zlepšuje sa aj v ovládaní jazykov regiónu, zvyšuje sa jeho sebadôvera. Dvíha hlavu, vetrí, skúma príležitosti, zvažuje, ktorým smerom sa vrhnúť. Áno, sebavedomie, viera v seba samého, v to, že horší ako domorodec je len v tom, že nie je domorodec, bolo to, čo mu doteraz chýbalo. Svoju príležitosť vidí v obchode, tak ako kedysi jeho otec. Kriticky sa díva do výkladov elegantných predajní. Zdvorilí, ale neosobní a chladní predavači. Predávajú tovar, to, čo majú na pultoch a v zásuvkách, ale nie seba, nie svoju osobnosť. Majú však nejakú? Ostatne, potrebné je nie predávať, ale uspokojovať potreby, pričom o tých potrebách zákazník bez neho, odborníka, ani nevie. Osobný prístup, každý je potenciálny klient, to je ono. Cíti sa ako dobre pripravený bežec na štartovnej čiare, je presvedčený, že uspeje. Vyhral konkurz, nastúpil ako predavač do elegantného obchodu s pánskymi potrebami. Zakrátko už bol vedúcim oddelenia, šéf s ním bol veľmi spokojný. Pracoval a usmieval sa viac ako jeho kolegovia.

Nové sebavedomie prinieslo ďalšie ovocie, aj keď v úplne inej oblasti ako predpokladal. Po práci si chodieval z času na čas zahrať tenis, len tak, aby si pretiahol telo, zďaleka sa mu nevenoval tak intenzívne ako doma. Oslovil ho náhodný partner v štvorhre, či by nechcel k nim do rozhlasu, má vraj zaujímavý hlboký hlas. Keď sa pochválil, že v štáte, kde bol kedysi doma, navštevoval recitačný krúžok, zúčastňoval sa súťaží v prednese a hral aj v študentskom divadle, bola už takmer ruka v rukáve. Dozvedel sa, že ide o vysielanie hlavne v slovenskom jazyku pre tunajších krajanov a, pochopiteľne, aj pre ľudí doma. Absolvoval pohovory, dostal zmluvu na skúšku, začal sa učiť novému remeslu. Čítal správy, spočiatku len tie menej sledované, dopoludňajšie. Neskôr ho pustili aj k písaniu a čítaniu vlastných textov, stal sa riadnym pracovníkom na plný úväzok. Čo sa týka domova, mala jeho práca jednu veľkú nevýhodu. Stanica, pre ktorú pracoval, nebola síce vo vlasti označovaná priamo za štvavú, ale ani priateľská samozrejme nebola, kritizovala normalizáciu, pomery v socialistickom tábore. Bol zbavený občianstva a odsúdený za ilegálny odchod z republiky, na rozdiel od väčšiny krajanov nemohol pomýšľať na to, že sa vyplatí a bude môcť jazdiť domov. Ale on ani nechcel. Nielen preto, že republika, v ktorej vyrástol, bol včerajšok, uzavretá kapitola. Nemal sa ku komu vracať. Matka zomrela a doma mu zostal len brat. Jeho nevlastne vlastný alebo vlastne nevlastný súrodenec. Vekový rozdiel medzi nimi je ani nie jeden rok. Teraz o sebe už dlhšie nevedeli. Pre brata bolo možno nebezpečné byť s ním v kontakte, ale azda ani nechcel. Načo o tom premýšľať? Aj brat patrí k včerajšiemu životu.

Ján sa oženil, vzal si domorodkyňu, narodili sa im dve deti, syn a dcéra. Aj tí boli domorodci, vedeli, odkiaľ pochádza on, ale otcova minulosť ich nezaujímala, ostatne, nikdy o nej nerozprával. Manželka tiež pracovala, žili si teda slušne, dalo by sa povedať, že patria k strednej triede, primeraný dom na predmestí, dve autá, jedna dovolenka v lete, druhá v zime, deti v dobrých školách, kontá v bankách. Je úspešný? Merané očami jeho starej vlasti, zrejme áno, má západnú valutu, kvalitné bývanie, žije bez problematických dlhov a nikto z jeho najbližších nie je vážne chorý. Neskončil na dne, nie je skrachovaná existencia, neživí sa ani pochybným spôsobom a nikdy neporušil zákon. Ale úprimne povedané, patrí k priemeru, nič zvláštneho v živote nedosiahol. Teraz, keď už prekročil päťdesiatku, nikto od neho neočakáva, že prekoná nejaký rekord alebo urobí dieru do sveta. Nepremýšľa o tom, čo by bolo, ako by žil a živil sa, keby zostal doma. Keby zostáva v kategórii nereálneho, nehrozí, že by sa zmenilo v skutočnosť, načo sa tým teda zaoberať? Ale kde je ten let?

Vo voľných chvíľach, keď si môže dovoliť luxus nespútaných myšlienok, ho prepadáva pocit, že je sám. Niekto je doma tam, kde má práve klobúk alebo dáždnik, iný si ho stotožňuje s rodinou, prácou či priateľmi. Ukazuje sa, že pre neho domov, i keď naň už dávno nemyslí, je spojený s rodiskom, miestami, kde robil prvé kroky a kde začal ohmatávať svet, so školou, do ktorej chodil, s prvými priateľmi a láskami. Tak to je, treba si to priznať, ale netrápiť sa tým, i tak nič nezmeníš. Keď umrie, ľahostajne ho spália alebo zahrabú v cudzej zemi, nikto z bývalých priateľov a známych sa o tom nedozvie, a keby aj, či by sa rozpamätali po toľkých rokoch na svojho niekdajšieho súputnika a spolužiaka?

Chcel lietať, a to vysoko. V priebehu rokov ale svoj let prispôsobil, vlastne vôbec nelietal, ale chodil, držal sa pri zemi. Na svoje sny nezabudol, nezhrýzal sa však pre ne, len nostalgicky spomínal. K mladosti predsa patria sny a túžby po výšinách. V ďalších rokoch ich je však treba korigovať vzhľadom na možnosti a podmienky. Nič by nebolo horšie ako postaviť sa na vysokú skalu a skočiť nerozvážne dole, bez krídel. Komu by tým pomohol, čo by dosiahol tým, keby sa zabil? Nemal by rodinu a deti, nevychoval by ich, nikoho po sebe by nezanechal. Žeby to aspoň skúsil? Ale k čomu sú kroky vopred odsúdené na neúspech? Koľko len poznal vedcov, umelcov a športovcov, čo mali hlavu v oblakoch a chceli zmeniť svet! Nič nedosiahli, nedokázali žiť ani obyčajný život. Mnohí vzlietnu, ale len nepatrné percento z nich dosiahne výšiny. O nich sa potom píše a natáčajú sa filmy. Na tých, čo biedne zahynuli so zlomenými krídlami, si nikto nespomenie.

Keď nastali udalosti jesene roku 1989, nehrnul sa na návštevu do bývalej vlasti, ani rozdávať domov rozumy. Z otcovho rozprávania si pamätal jeho sklamanie po návrate roku 1945. Prvá vlna nadšenia z osloboditeľov vtedy rýchle opadla. Potom nasledovala druhá, tá menej príjemná. Čo doma svojím útekom spôsobil, ako rodina trpela i za neho, kým on si žil na slobode a mohol za tú slobodu aj bojovať. Otec okrem metálov nič za svoje zásluhy nedostal, neponúkli mu žiadne dôstojné, ba ani teplé miesto, v boji o uprázdnené korytá víťazili ani nie tak tí, čo bojovali v správnej armáde, teda tej východnej, ako tí, čo vyvesili zástavy až potom, keď bolo jasné, kto vyhral.

Keď Jána roku 1990 vyzvali, aby odišiel do niekdajšej vlasti prednášať o rozhlasovej práci, odmietol. Kolegovia, ktorí šli šíriť osvetu a striasť opice zo stromu, ostrúhali. Pri prvých vystúpeniach ich ešte počúvali a prikyvovali im, pri druhých tvrdili, že u nás je to inak a cudzinci sa tu pohybujú ako slon v porceláne, a pri tých tretích, ktoré boli aj posledné, posielali zahraničných mudrcov späť, nech si poučujú doma. Im sa to pracovalo, keď žili v slobodnom svete, mohli si hovoriť, čo chceli. To nie je žiadne umenie. Umelci sú oni, čo museli žiť v neslobode, nesmeli sa prejavovať, hovoriť mohli len v inotajoch a náznakoch. Tak to bolo aj vtedy, keď sa chválili a bili v prsia za bývalý režim. Či nebolo počuť ich alegóriu, podtón a ironický šľah?

Ján svojím niekdajším krajanom nezazlieval včerajšie postoje ani dnešné spomienky na ne. Má prísť a vykladať im, ako funguje sloboda v západnej firme? Že vždy rozhoduje vlastník, a to prostredníctvom dosadeného šéfa, že v každom podniku, či je to už rozhlas alebo výroba ponožiek platí, že demokracia končí pri bránach firmy? Neverili by mu, sú opití z novej slobody, zo zdanlivo neobmedzených možností. Realitu zistia aj sami, len to chvíľu potrvá. Aká krásna je teória, podľa ktorej si každý žije ako chce a kde chce. Alebo ako mu to okolnosti a jeho schopnosti umožnia. Najdôležitejšie je, aby človek mohol slobodne vyjadriť svoj názor, nemusel sa zaň obávať, mal možnosť presadiť ho. Možno raz nastane aj taká doba.

Ak sa neodhodlal k skorej návšteve domova, už určite neprichádzalo do úvahy, aby sa presťahoval späť natrvalo. Jeho otec bol cez vojnu v zahraničí len pár rokov a bojoval preto, aby sa mohol vrátiť. On sa ale už usadil inde, a to usadenie trvá skoro tridsať rokov. V bývalej vlasti je cudzincom, nevie sa v nej pohybovať, nedokázal by v nej žiť. Keď máš niečo vyše dvadsať rokov, ľahko sa vydáš do sveta, a vlastne ktorýkoľvek jeho kút sa môže stať tvojím novým domovom. Niekto uteká pred niekým alebo niečím, iného ženie zvedavosť, túžba po zmene, mladosť. On utiekol pred stereotypom. Čo by ho malo podnietiť k návratu? Azda ctižiadosť, túžba po tom, ukázať domácim, čo všetko vie a o koľko ich prevyšuje? Hlúposť. Tu sú oni doma, na svojom bývalom domácom ihrisku by bol hosťom. Má sa tu pustiť do podnikania, využiť kontakty v zahraničí, zbohatnúť? Ďakujem, neprosím si. Bude pokračovať vo svojom živote, práci, stále pomalšom tenise. Sny mladosti sú preč. Dávno si už zvykol na sterilitu, neosobnosť a vzťahy na dištanc. Aj on je taký. Premýšľa v kedysi cudzom jazyku, v ňom sa mu aj zdajú sny. Cudzie je domáce a naopak. Život v jeho veku je zvyk. To, že si tento zvyk môže dovoliť teraz i v budúcnosti, je prepych.

Na začiatku práce v rozhlase Jána pridelili k starému Imrichovi, predvojnovému emigrantovi. V profesii sa mnohému od neho priučil. Čo sa ale týka života, zaumienil si, že bude postupovať presne opačne ako jeho učiteľ. Pretože starý bol v krajine, ktorá mu pred desiatkami rokov poskytla útočisko, stále cudzincom. Doma bol v bývalej vlasti. Noviny, ktoré dostávali z domova, nesledoval ako väčšina ostatných z profesionálnych dôvodov, ale bol ich náruživým čitateľom. Radostne pokyvoval hlavou nad číslami o bytovej výstavbe, zbere obilia alebo vyťaženom uhlí. Ak prišiel regionálny týždenník z jeho rodného kraja, pohrúžil sa do neho i na niekoľko hodín. Začínal poslednou stranou, pretože tá sa venovala hlavne „jeho“ futbalovému mužstvu. Nadšene komentoval výhry, neveriaco krútil hlavou nad prehrami, hĺbal nad tabuľkou. Mená zo zostavy poznal zrejme lepšie ako hocktorý domáci fanúšik a donekonečna popisoval Jánovi, aký gól a v ktorej minúte ten a ten hráč vsietil. Potom sa zasníval a povedal: Pred vojnou, to sme mali útočníkov. Tí dnešní sa pred nimi môžu schovať. Vraj profesionáli, ale tí včerajší amatéri by ich strčili do vrecka. Hrali totiž srdcom, pán môj, nie za peniaze. Ján mal niekoľkokrát na jazyku otázku, odkiaľ Imrich pozná dnešných hráčov, veď svoje futbalové mužstvo už desiatky rokov nevidel hrať, ale mlčal. Načo brať starému jeho sny a ilúzie, a to nielen vo futbale.

Občania skleníkového štátu, v ktorom Imrich žil, boli pre neho len tí alebo oni. Vyjadroval sa o nich s dešpektom ako o ľuďoch nepružných, príliš disciplinovaných a netvorivých. To naši, hovorieval Jánovi, keby mali rovnaké možnosti, tí by im ukázali. Nedajbože, ak sa konalo nejaké športové stretnutie medzi obidvoma krajinami a „naši“ vyhrali. To sa Imrich naparoval, pyšne hovoril: To sme im to predviedli, roztrhli sme ich ako žaby, urobili z nich franforce.

Ján si lámal hlavu nad tým, prečo sa Imrich po vojne nevrátil domov. Neodvážil sa starého opýtať, nechcel jatriť zrejme živú a stále živenú ranu. Zaváhal, premeškal príležitosť alebo mal niečo temného na rováši? Vedel ale, že on, Ján, takto žiť a premýšľať nechce. Telom byť v emigrácii a hlavou v starej vlasti. Veď to by sa musel zblázniť. Večne sa dívať späť, ľutovať a ľutovať sa. Vlasť a domov síce nemeníš ako ponožky, avšak raz sa rozhodol a podľa toho sa aj zariadi. Na brata, matku a bývalý domov nezabudol, ale dnes je tu a tu bude aj zajtra. Nožnice a strih. Tu je jeho domov, žiadne keby neexistuje. Pretože keby teraz starý Imrich prišiel do svojho rodného kraja, zistil by, ako sa všetko zmenilo, že vlastne nikoho a nič nepozná, že sa ocitol v neznámej krajine. Je cudzincom všade, nikde nemá domov. Dobre, že do starej vlasti nesmie ísť ani na návštevu. Takto mu zostávajú aspoň ilúzie. Ján ale v ilúziách žiť nechce. On sa nebude variť v emigrantskej šťave, donekonečna diskutovať o tom, čo sa tam za oponou deje, kedy to tam konečne praskne a oni sa vrátia víťazoslávne domov. Pravda, v rozhlase musí hovoriť a písať o bývalej vlasti. Tá práca ho živí, ale každý deň zavrie za sebou rozhlasové dvere a je na ulici, v reálnom svete svojho nového bydliska. Žije v jeho rytme, podľa jeho pravidiel. Sú to aj jeho pravidlá, je tu doma.

Taxík ho doviezol k hotelu v centre rodného mesta. Ten hotel bol už vtedy starý, keď jeho otec bol ešte dieťaťom. Zanedbaným dojmom pôsobil aj teraz. Budova ošarpaná, do ulice hľadeli tmavé okná. Investície zrejme smerovali len do baru, ktorý svietil veselými červenými písmenami a siluetou radovánky sľubujúcej krásavice. Vedel o tom, že v meste sú novšie a moderné hotely, ale tie nechcel. Imperiál bol predsa spojený s ich nedeľnými rodinnými obedmi. Matka vtedy nevarila, vzali si sviatočné oblečenie, slávnostne vstupovali do veľkej dvorany. Nechať sa obsluhovať ako nejaký gróf alebo boháč. Jedálny lístok. Kradmý pohľad na pravý stĺpec, kde sú ceny. Jánošíkovo tajomstvo by som si dal, ale nedá sa nič robiť, je pridrahé. Uvážte, už ten názov. Nikdy to jedlo neochutnal, nezistil, čo v sebe skrýva. Ľútosť ale trvá iba chvíľu, veď podstatné nie je jedlo, ale to, že sme v reštaurácii. Otec zdvihne ruku a čašník je hneď pri nich, dokonca oslovuje otca menom. Význam našej rodiny stúpa, je veľký, trvá celú poldruha hodinu. Polievka nalievaná do tanierov z lesklých strieborných šálok. Jasné, že vie, že nie sú strieborné, ale vyzerajú tak. Druhé jedlo nebude Jánošík, ale len hotovka. Skúmavé pohľady na otca a matku: smú dezert, teda palacinky? Hurá, už sú na stole. Platenie. Obrovská náprsná taška pána hlavného. Jeho bleskový pohyb, ktorým ju obracia. To chce veru cvik, je to umenie, ktoré by tiež rád ovládal. Čašník píše a zratúva, rýchlejšie ako najlepší matematici v ich triede. Otec dáva tringelt, tak sa to patrí, vie Ján, je na otca pyšný, že je grand, žiadny trochár. Vychádzajú, ale slávnosť ešte neskončila. Boli predsa na nedeľnom obede a podľa toho sa treba aj správať. Dôstojne a pomaly kráčajú s bratom domov, každý si musí všimnúť, že boli v hoteli Imperiál.

Ján si izbu zabukoval. Chcel, aby mala kúpeľňu, a tak dostal apartmán, ktorý síce žiadnym apartmánom nebol, ale kúpeľňa tam bola. Ospalý vrátnik a za ním priehradky s číslami. Ako pred desaťročiami, keď bol malý a obdivoval muža za pultom, že vládne nad toľkými kľúčmi. Nie je to maličkosť, on má jediný a i ten sa mu každú chvíľu niekam zapatroší.

Na chvíľu mu nezmyselne pripadá, že čas sa vrátil, je zase malý. Práve dorazili. Na záchod nepotrebuje, ale ruky si umyť musí. Čaká na ostatných. Sadne si do hlbokého kresla. To môže, je tu predsa hosť. Keby bol dospelý, zapáli si cigaretu, do výšky vyfúkne dym. Zrkadlá na chodbe mnohonásobne odrážajú jeho obraz. S úľubou na seba hľadí. Na hlave biela baretka, na sebe biela košeľa, krátke menčestrové nohavice. Aj podkolienky sú biele a musia vydržať biele aj počas obeda a cesty späť.

Koniec ukážky

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2015

Vytvorené prostredníctvom Publico.sk

Table of Contents

Titulná strana

Ján

Tiráž