Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována ani šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Lenka Rožnovská

Medvěd Tuli

TIRÁŽ TIŠTĚNÉ PUBLIKACE:

Vydala Grada Publishing, a.s.

U Průhonu 22, 170 00  Praha 7

tel.: +420 234 264 401, fax: +420 234 264 400

www.grada.cz

jako svou 5644. publikaci

Lenka Rožnovská (www.lenkaroznovska.cz)

Ilustrace Zdeňka Řezbová Morávková

Odpovědná redaktorka Helena Varšavská

Sazba a zlom Antonín Plicka

Zpracování obálky Antonín Plicka

Počet stran 72

Vydání 1., 2014

Vytiskla tiskárna FINIDR s.r.o. Český Těšín

© Grada Publishing, a.s., 2014

Cover Illustration © Zdeňka Řezbová Morávková

ISBN 978-80-247-5177-1

ELEKTRONICKÉ PUBLIKACE:

E-knihu ve formátu EPUB vytvořil Antonín Plicka

ISBN 978-80-247-9431-0 (ve formátu PDF)

ISBN 978-80-247-9432-7 (ve formátu EPUB)

Předmluva

Kdo to bulí před tabulí?

Ondrášek, či Anička?

Komu stéká slzička?

Pohladí ho medvěd Tuli,

ať se směje tvářička.

Medvěd Tuli

Ahoj holky, ahoj kluci. Tak to jsem já. Medvěd Tuli. Mám dvě medvědí uši, co slyší pláč a naříkání v dětské duši. Dvě tmavá kukadla, co prokouknou každou fiškuntálii školních nezvedenců. Jeden černý čumák, to abych dětem mohl dávat pusu čumákovku. Čtyři medvědí tlapy, co umí pohladit a obejmout, a jeden velký bílý pupek. Můj pupíček je měkoučký a heboučký. To proto, abych dětem, když je třeba, posloužil jako polštářek. Kolem krku mi Liduška uvázala bílý šátek s modrými puntíky. Sluší mi, viďte?

Ano, to jsem já, já medvěd. Jsem učitelem v 1. B. Cože? Vy se smějete? Vy si myslíte, že my medvědi nejsme žádní učitelé, protože nic neumíme? I ne, tak to není! My medvědi toho známe hodně! Ale máte pravdu. Já opravdový učitel nejsem. Já jsem jen učitelský pomocník. Pomáhám Lidušce. Paní učitelce Lidušce. Ano, té Lidušce, co mi dala kolem krku puntíkovaný šáteček a posadila mě do rohu třídy, abych na všechny děti viděl a abych jim byl ku pomoci.

Brum. Brum. Kdo si teď ťuká na čelo, že plyšoví medvědi nemůžou dětem ve škole s ničím pomáhat, protože neumí psát, číst ani počítat? Nu, kdo to je? Kdo mi nevěří? Aha. Škarohlíd, fouňa a namyšlenec! Staří známí! Tak abyste věděli, vy tři, já náhodou umím pomáhat! A vám třem bych taky pomohl.

Kdybych se tulil s tebou, škarohlíde, ihned by ses na svět díval jinýma očima. Kdybych pohladil fouňu, přestal by nad vším ohrnovat nos. I namyšlenec by si přišel na své. Pro namyšlené děti mám jedno velké, převeliké objetí. Kdybyste se dostaly do mých tlapek, hned by se z vás staly děti mámě, tátovi i paní učitelce pro radost.

Už zase pochybujete? Už zase říkáte, že jsou to jen povídačky jedné hračky? Ne, to ne, brum. Nejsou! Jako že se medvěd Tuli jmenuji! A jako že je Liduška nejhodnější paní učitelka na světě!

Jak si mě Liduška koupila

Brum. Počítal jsem na tlapkách, že už to budou skoro tři měsíce, co mě posadili do regálu vedle veselého klauna a smutné panenky. Brum.

Veselý klaun byl veselý, i když se na něho rok prášilo. Byl veselý od narození. Na nic nemyslel, ničím se netrápil, v hlavě měl vatu a na obličeji nakreslenou pusu od ucha k uchu. A smutná panenka byla smutná, protože uměla krásně plakat, ale ani jednou si ještě nezaplakala. Nikdo jí nezmáčkl na pupíčku knoflíček, kterým se plakání spouští. Ani nemohl. My tři jsme totiž seděli na nejvyšším regálu, kam dětské ruce nedosáhnou.

„Dnes si mě někdo koupí, brum,“ prohlásil jsem a radostně jsem pokrčil nos. Dělávám to tak vždy, když mě něco hezkého napadne.

„Koupí hloupý. Hloupý koupí. Kup hup,“ zaradoval se klaun a zatleskal.

„Nikdo tě nekoupí. Jsi moc velký a tlustý,“ řekla smutná panenka a byla zase smutná.

Já se s ní nehádal. Jsem medvěd, mám medvědí myšlenky a medvědí myšlenky mají medvědí sílu. Brum. A koupí! Říkal jsem si v duchu. Třeba tamta paní, ano, ta, co má oči jako já. Tmavé, velké a kulaté. Už se ty naše oči potkaly. A už se na sebe smějí. Kup si mě, kup!

Hurá! Paní mě vzala do náruče a nese mě k pokladně. A já jsem cítil, jak jsem šťastný. „Ahoj, smutná panenko. Ahoj, veselý klaune! Zůstávejte tady v dobrém! Řeknu o vás dětem, že na ně čekáte!“ volal jsem na klauna a panenku. Klaun se usmíval, přál mi mé štěstí. Panenka měla na krajíčku. Bylo jí líto, že odcházím. A měla smutek, že o její pupíček nikdo ani prstem nezavadil a ona nemohla ukázat, jak umí krásně fňukat.

Pan prodavač mě chtěl zabalit do veliké tašky. Už mi plastový pytel dával na hlavu. Zamručel jsem. Bál jsem se. Ale paní řekla, že mě balit nemusí, že jede autem a že se cestou nezašpiním.

Vezl jsem se jako král. Chvíli jsem se díval na cestu a chvíli jsem pozoroval svou novou majitelku.

Byla moc hezká.

Konec ukázky

Table of Contents

Předmluva

Medvěd Tuli

Jak si mě Liduška koupila