Vzor citace: FENYK, J., CÍSAŘOVÁ, D., GŘIVNA, T. a kol. Trestní právo procesní. 6. vyd. Praha: Wolters Kluwer, a. s., 2015, 928 s.

Učebnice odpovídá právním předpisům účinným k 1. 1. 2015.

© prof. JUDr. Dagmar Císařová, DrSc., prof. JUDr. Jaroslav Fenyk, Ph.D., DSc., Univ. Priv. Prof., doc. JUDr. et Bc. Tomáš Gřivna, Ph.D., plk. JUDr. Jan Hlaváček, JUDr. Pavel Kroulík, JUDr. Světlana Kloučková, Ph.D., † JUDr. Václav Mandák, CSc., JUDr. František Púry, † JUDr. Bohumil Repík, CSc., 2015

ISBN 978-80-7478-750-8 (váz.)

ISBN 978-80-7478-751-5 (e-pub)

Seznam autorů

prof. JUDr. Dagmar Císařová, DrSc.

– vedoucí autorského kolektivu, Hl. IV (spoluautor), V

prof. JUDr. Jaroslav Fenyk, Ph.D., DSc., Univ. Priv. Prof.

– vedoucí autorského kolektivu

– Hl. I, II, III ( spoluautor),VII, X, XIII, XIV (spoluautor), XVII, XVIII, XXX (spoluautor), XXXI

doc. JUDr. et Bc. Tomáš Gřivna, Ph.D.

– tajemník autorského kolektivu (s administrativní a redakční pomocí Jakuba Drápala)

– Hl. IV (spoluautor), VIII, IX, XI (spoluautor), XII (spoluautor), XIX

– použité latinské termíny a obraty

– seznam literatury

– rejstřík (ve spoluautorství s Jakubem Drápalem)

plk. JUDr. Jan Hlaváček

– Hl. XIV (spoluautor)

JUDr. Světlana Kloučková, Ph.D.

– Hl. XXX (spoluautor)

JUDr. Pavel Kroulík

– Hl. XIV (spoluautor)

† JUDr. Václav Mandák, CSc.

– XI (spoluautor), XII (spoluautor)

JUDr. František Púry

– Hl. VI, XV, XVI, XX, XXI, XXII, XXIII, XXIV, XXV, XXVI, XXVII, XXVIII, XXIX

† JUDr. Bohumil Repík, CSc.

– Hl. III (spoluautor).

Seznam použitých zkratek

Seznam právních předpisů:[1]

Lisabonská smlouva – Lisabonská smlouva pozměňující Smlouvu o Evropské unii a Smlouvu o založení Evropského společenství

Listina – usnesení předsednictva České národní rady č. 2/1993 Sb., o vyhlášení Listiny základních práv a svobod jako součásti ústavního pořádku České republiky

Listina EU – Listina základních práv Evropské unie (někdy označovaná též jako Charta lidských práv)

jednací řád – vyhláška Ministerstva spravedlnosti České republiky č. 37/1992 Sb., o jednacím řádu pro okresní a krajské soudy

kancelářský řád – instrukce Ministerstva spravedlnosti č. j. 505/2001-Org, kterou se vydávají vnitřní a kancelářský řád pro okresní, krajské a vrchní soudy

o. s. ř. – zákon č. 99/1963 Sb., občanský soudní řád

obč. zák. – zákon č. 89/2012 Sb., občanský zákoník

Pakt – Mezinárodní pakt o občanských a politických právech

Palermská úmluva – Úmluva proti korupci (č. 105/2013 Sb. m. s.)

ř. v. t. – řád výkonu trestu odnětí svobody, vydaný vyhláškou Ministerstva spravedlnosti č. 345/1999 Sb.

SFEU – Smlouva o fungování Evropské unie

tr. řád – zákon č. 141/1961 Sb., o trestním řízení soudním (trestní řád)

Schengenská prováděcí smlouva – Úmluva k provedení Schengenské dohody ze dne 14. června 1985 mezi vládami států Hospodářské unie Beneluxu, Spolkové republiky Německo a Francouzské republiky o postupném odstraňování kontrol na společných hranicích podepsaná dne 19. června 1990 v Schengenu (Úř. věst., L 239, 22. 9. 2000)

tr. zákoník – zákon č. 40/2009 Sb., trestní zákoník

Úmluva – Úmluva o ochraně lidských práv a základních svobod, zkráceně označovaná jako Evropská úmluva o lidských právech

Úmluva EU z r. 2000 – Úmluva o vzájemné pomoci ve věcech trestních mezi členskými státy Evropské unie ze dne 29. 5. 2000

Ústava – ústavní zákon České národní rady č. 1/1993 Sb., Ústava České republiky

z. m. j. s. – zákon č. 104/2013 Sb., o mezinárodní justiční spolupráci ve věcech trestních

z. o. t. č. – zákon č. 45/2013 Sb., o obětech trestných činů

z. p. m. s. – zákon č. 257/2000 Sb., o Probační a mediační službě

z. ř. s. – zákon č. 292/2013 Sb., o zvláštních řízeních soudních

z. s. m. – zákon č. 218/2003 Sb., o odpovědnosti mládeže za protiprávní činy a o soudnictví ve věcech mládeže a o změně některých zákonů (zákon o soudnictví ve věcech mládeže)

z. s. z. – zákon č. 283/1993 Sb., o státním zastupitelství

z. v. t. – zákon č. 169/1999 Sb., o výkonu trestu odnětí svobody, ve znění pozdějších předpisů

z. v. v. – zákon č. 293/1993 Sb., o výkonu vazby

zák. o advokacii – zákon č. 85/1996 Sb., o advokacii

zák. o pohřebnictví – zákon č. 256/2001 Sb., o pohřebnictví a o změně některých zákonů

zák. o přestupcích – zákon č. 200/1990 Sb., o přestupcích

zák. o Rejstříku trestů – zákon č. 269/1994 Sb., o Rejstříku trestů

zák. o soudech a soudcích – zákon č. 6/2002 Sb., o soudech a soudcích

zák. o tr. odpovědnosti p. o. – zákon č. 418/2011 Sb., o trestní odpovědnosti právnických osob a řízení proti nim

zák. o ÚS – zákon č. 182/1993 Sb., o Ústavním soudu

Další zkratky:

dohoda o vině a trestu dohoda o prohlášení viny a přijetí trestu

ESD – Evropský soudní dvůr

ESLP – Evropský soud pro lidská práva

EU – Evropská unie

EZR – Evropský zatýkací rozkaz

Komise – Evropská komise pro lidská práva

OECD – Organizace pro hospodářskou spolupráci a rozvoj (z anglického Organisation for Economic Co-operation and Development)

OSN – Organizace spojených národů

Sb. – Sbírka zákonů

Sb. m. s. – Sbírka mezinárodních smluv

Sb. n. a u. ÚS – Sbírka nálezů a usnesení Ústavního soudu

Sb. rozh. obč. – Sbírka soudních rozhodnutí a stanovisek, část občanskoprávní, obchodní a správní

Sb. rozh. tr. – Sbírka soudních rozhodnutí a stanovisek, část trestní

Sb. Úst. s. – Sbírka Ústavního soudu

Úř. věst. – Úřední věstník

ÚS – Ústavní soud

ztotožňující osoba – podezřelý, obviněný nebo svědek

[1] Pokud není uvedeno jinak, v případě zkratek zákonů v textu je myšlen tento zákon ve znění pozdějších předpisů.

Předmluva

Šesté vydání učebnice trestního práva procesního je určeno především studentům právnických fakult a praktickým právníkům, kteří přicházejí do styku s trestním právem hmotným, trestním právem procesním a trestním řízením. Autory této učebnice jsou pedagogové Právnické fakulty Univerzity Karlovy v Praze, Právnické fakulty Masarykovy univerzity v Brně a zástupci odborné praxe. Tím je dosaženo potřebného spojení teoretických informací a praktických zkušeností. Autoři jednotlivých kapitol jsou uvedeni v úvodní části učebnice.

Práce přihlíží i k aktuálním otázkám tzv. europeizace trestního práva, ke všem novelizacím i k tzv. vedlejším trestním zákonům, jimiž jsou zejména zákon č. 218/2003 Sb., o soudnictví ve věcech mládeže, ve znění pozdějších předpisů, zákon č. 418/2011 Sb., o trestní odpovědnosti právnických osob a řízení proti nim, ve znění pozdějších předpisů a zákon č. 104/2013 Sb., o mezinárodní justiční spolupráci ve věcech trestních a respektuje úpravu provedenou zákonem č. 45/2013 Sb., o obětech trestných činů.

Studenti by při studiu měli používat nejen text učebnice, ale současně brát v úvahu znění platné právní úpravy, na kterou učebnice v mnohém odkazuje. Z tohoto důvodu v učebnici nejsou vždy doslovně citována jednotlivá zákonná ustanovení, ale autoři upřednostnili jejich výklad.

Seznam literatury je poměrně stručný, jsou uváděny pouze ty zdroje, které mají doplnit učebnicové výklady. Podrobnější literatura, zejména odborné a vědecké články nebo další obdobné zdroje, by měly být proto studovány jen tehdy, když zájemce bude zpracovávat diplomové, rigorózní nebo disertační práce, tedy když se bude konkrétní otázce věnovat mnohem podrobněji.

Učebnice nemůže reflektovat všechny otázky, které souvisí s platnou nebo připravovanou právní úpravou trestního řízení nebo které tvoří náplň trestního práva procesního. Autoři proto přivítají všechny konstruktivní připomínky čtenářů.

Praha, říjen 2014 Autoři

HLAVA I

Úvodní výklady

§ 1 Pojem trestního práva, trestního řízení a trestního práva procesního

A. Trestní právo se často označuje jako historicky nejstarší obor práva.[2] Velmi záhy se poznalo, že proti útokům je potřeba se bránit nejen osobní sebeobranou, ale též organizovanou obranou, ukládáním újmy, což vyžadovalo právní úpravy.

Trestní právo je obor práva, který chrání společenské vztahy významné pro společnost tím, že hrozí tresty za činy, které ohrožují nebo porušují významné zájmy, že upravuje ukládání trestů a po případě i jejich výkon.

Úkolem trestního práva není jen represe, újma jako následek trestného činu, ale hrozbou, ukládáním a výkonem této újmy má působit preventivně, tedy předcházet páchání dalších trestných činů.

Tento preventivní úkol trestního práva se dokonce během doby stává úkolem předním, přičemž třeba rozlišovat prevenci zaměřenou k odsouzenému pachateli trestného činu, kde jde o to předcházet jeho recidivě (prevence speciální), a prevenci zaměřenou k ostatním, zejména nepevným členům společnosti (prevence generální). Pro současné české trestní právo je pak příznačné, že s tím počítá a do jisté míry i upravuje předcházení trestným činům, které vybočuje z rámce preventivního působení trestního práva.[3]

Trestní právo je ovšem pouze součástí systému sociální a státní kontroly a při ochraně před kriminalitou nemůže samo sehrát hlavní úlohu.

B. Trestní řízení je zákonem upravený postup orgánů činných v trestním řízení a jiných osob zúčastněných na trestním řízení, jehož úkolem je náležitě zjistit, zda byl trestný čin spáchán, zjistit jeho pachatele a uložit mu podle zákona sankci, učiněné rozhodnutí vykonat, popř. jeho výkon zařídit, dále působit k upevňování zákonnosti, k předcházení a zamezování trestné činnosti a k výchově občanů.

Trestní řízení vyjadřuje procesní postupy k náležitému zjištění trestných činů a jejich pachatelů. V konkrétních případech je trestní právo uplatňováno donucovací mocí státu. Stát zde vytváří systém specializovaných orgánů způsobilých naplnit účel trestního řízení – orgány činné v trestním řízení: soud, státní zástupce a policejní orgán (§ 12 odst. 1).

Úkolem orgánů činných v trestním řízení je tudíž zjistit, zda byl spáchán trestný čin, zda jej spáchala konkrétní fyzická nebo právnická osoba, a bude-li toto prokázáno, rozhodnout o potrestání pachatele a rozhodnutí vykonat.

Pro splnění těchto úkolů právní předpisy stanoví určitý postup, na jehož zachování mají osoby zúčastněné na trestním řízení právo. Trestní právo procesní stanoví tedy prostředky, které tyto orgány jsou oprávněny, popř. povinny, použít k realizaci trestního práva hmotného, a v souvislosti s tím určuje i dovolenou míru omezení lidských práv a (základních) svobod osob, jichž se realizace těchto prostředků dotýká. Tak je zajištěna ochrana před neodůvodněnými a nepřiměřenými zásahy do těchto práv a svobod.

Obsah trestního řízení se netýká jen orgánů činných v trestním řízení, ale i dalších subjektů trestního řízení, např. podezřelého, obviněného, jeho obhájce, poškozeného, zúčastněné osoby, zájmového sdružení občanů, svědka, znalce, tlumočníka atd. Jejich činnost v trestním řízení probíhá v rámci trestněprocesních právních vztahů (viz dále bod D).

C. Trestní právo procesní je odvětví práva, které chrání před trestnými činy zájmy společnosti, ústavní zřízení České republiky, práva a oprávněné zájmy fyzických a právnických osob tím, že upravuje postup orgánů činných v trestním řízení, popř. i jiných osob zúčastněných na trestním řízení, při zjišťování trestných činů, při rozhodování o nich a při výkonu rozhodnutí a při předcházení a zamezování trestné činnosti. Tím upravuje trestní právo procesní také vzájemné procesní vztahy těchto orgánů a osob.

Zatímco trestní právo hmotné vymezuje znaky trestných činů, resp. provinění, podle § 6 odst. 1 z. s. m. a stanoví za ně sankce, upravuje trestní právo procesní postup orgánů činných v trestním řízení při zjišťování trestných činů, při rozhodování o nich a při výkonu rozhodnutí.

Pramenem trestního práva procesního je především trestní řád, zák. č. 141/1961 Sb., o trestním řízení soudním, ve znění pozdějších předpisů. Na trestní řád v této učebnici odkazujeme bez dalšího označení. Dalšími významnými procesními předpisy jsou zákon č. 218/2003 Sb., o soudnictví ve věcech mládeže, ve znění pozdějších předpisů, zákon č. 418/2011 Sb., o trestní odpovědnosti právnických osob a řízení proti nim, ve znění pozdějších předpisů, a zákon č. 104/2013 Sb., o mezinárodní justiční spolupráci ve věcech trestních, a v souvislosti s postavením poškozeného nelze nezmínit zákon č. 45/2013 Sb., o obětech trestných činů.

D. V trestním řízení vznikají trestněprocesní vztahy, které lze definovat jako trestním právem procesním upravené vztahy vznikající v rámci trestního řízení mezi subjekty trestněprocesních práv a povinností. Okruh subjektů těchto vztahů je obsažen v právní úpravě trestního řízení a systematicky je rozpracován trestním právem procesním; totéž platí o jejich právech a povinnostech. Pro trestněprocesní vztahy je typické, že jde výlučně o právní vztahy a že mohou vzniknout jen v rámci trestního řízení. Trestní řád sice není terminologicky zcela důsledný, přesto je třeba trestněprávní a trestněprocesní vztahy přesně rozlišovat.

K trestněprocesním vztahům patří především právní vztahy mezi orgány činnými v trestním řízení a osobami, na které se procesní činnost těchto orgánů vztahuje. Základním vztahem tu je vztah mezi orgány činnými v trestním řízení a osobou, proti níž se trestní řízení vede. Právní skutečností, kterou vzniká tento vztah, je obvinění, resp. podezření, ze spáchání trestného činu. Jeho prvkem je právo a povinnost orgánů činných v trestním řízení provádět proti obviněnému, resp. podezřelému (obžalovanému), trestní řízení a užít proti němu podle potřeby opatření přípustná podle trestního řádu (např. předvedení, zadržení, vazba) a povinnost obviněného, resp. podezřelého (obžalovaného), se těmto opatřením podrobit, na druhé straně pak oprávnění obviněného, aby byl stíhán jen způsobem, který stanoví trestní řád, a aby mohl uplatnit všechny zákonné prostředky a způsoby obhajoby.

Trestněprávní vztah vzniká mezi státem a pachatelem, kde právní skutečností je spáchání trestného činu. Subjektem trestněprávního vztahu je jedině pachatel, nikoli každá osoba, která může být subjektem trestněprocesního vztahu. Prvkem tohoto vztahu je oprávnění a zpravidla povinnost státu uložit pachateli sankci, jakož i povinnost pachatele se tomu podrobit, na druhé straně oprávnění pachatele žádat, aby jeho čin i jeho osoba byly posuzovány jen podle ustanovení trestního zákoníku, popř. zákona o soudnictví ve věcech mládeže, resp. zákona o trestní odpovědnosti právnických osob.

Subjektem trestněprávního vztahu je pachatel trestného činu,[4] subjektem trestněprocesního vztahu je však i ten, kdo trestný čin nespáchal, vede-li se proti němu na základě podezření z trestného činu trestní řízení. Trestněprávní vztahy se uplatňují v rámci trestněprocesních vztahů. Jinak než prostřednictvím trestněprocesních právních vztahů nemůže stát svá práva a povinnosti vůči pachateli trestného činu realizovat.

Vedle tohoto základního trestněprocesního vztahu vzniká v trestním řízení řada dalších trestněprocesních právních vztahů mezi orgány činnými v trestním řízení a osobami, na které se procesní činnost těchto orgánů vztahuje, i mezi orgány činnými v trestním řízení navzájem.

Subjekty trestněprocesního právního vztahu jsou především fyzická nebo právnická osoba obviněná z trestného činu a orgány činné v trestním řízení, kde právní skutečností je obvinění z trestného činu a jehož prvky jsou povinnost obviněného snášet omezení plynoucí z trestního řádu a právo žádat, aby bylo podle zákona postupováno, zajištěné zejména opravnými prostředky, na straně orgánů pak právo ukládat a vymáhat omezení stanovená trestním řádem, jakož i povinnost zachovávat omezení tam stanovená. Vedle tohoto základního právního poměru vznikají ovšem v trestním řízení i další, konkrétnější právní poměry charakterizované tím, že jsou myslitelné jen v trestním řízení.

Jako konkrétní příklad trestněprocesního vztahu mezi orgány činnými v trestním řízení a osobami, na které se procesní činnost těchto orgánů vztahuje, lze uvést např. předvolání svědka. To vyvolává právní vztah mezi svědkem a orgánem činným v trestním řízení, který jej jako svědka předvolal, jehož prvkem je právo žádat splnění svědecké povinnosti a (u svědka) povinnost se tomu podrobit spolu s právem uplatňovat všechna práva s tím spojená, stejně jako právo odepřít svědeckou výpověď, právo na svědečné, právo na utajení totožnosti svědka, hrozí-li mu v souvislosti s podáním svědectví vážné nebezpečí porušení jeho základních práv, atd.

Příkladem trestněprocesního právního vztahu mezi orgány činnými v trestním řízení navzájem je např. podání obžaloby nebo návrhu na potrestání. Tím vzniká právní vztah mezi státním zástupcem a soudem, jehož prvkem je právo žalobce žádat na soudu provádění dalšího řízení a povinnost soudu toto řízení provést, spolu s právem žádat účast žalobce na něm.

Poznatek, že v trestním řízení vznikají trestněprocesní právní vztahy, které je třeba odlišovat od trestněprávních vztahů, je důležitý pro rozlišování trestního práva hmotného a trestního práva procesního.

Zjištění a realizace (nikoli existence) trestněprávního poměru jsou podmíněny odsuzujícím rozsudkem, který náleží do rámce trestněprocesního právního vztahu. To je samozřejmé, neboť trestní právo lze uplatnit jen formou pravomocného rozsudku a nikdo se nemůže odsouzení a trestu dobrovolně podrobit. To však není žádnou specialitou trestněprávního poměru, nýbrž samozřejmě to platí i o právech a povinnostech pohybujících se v jeho rámci.

§ 2 Předmět trestního práva procesního, předmět trestního řízení a předběžné otázky

A. Předmětem trestního práva procesního je úprava právních vztahů mezi orgány činnými v trestním řízení navzájem a mezi těmito orgány a jinými osobami zúčastněnými na trestním řízení při zjišťování, zda byl spáchán trestný čin a kdo je jeho pachatelem, při rozhodování o nich a při výkonu těchto rozhodnutí i objasnění příčin trestné činnosti a úprava jejich práv a povinností.

Předmětem trestního řízení je naproti tomu zjišťování konkrétních skutečností, které vedou k odhalení a usvědčení pachatele, rozhodnutí o něm a výkonu tohoto rozhodnutí. Jde o skutek (srov. § 220 odst. 1), z něhož je obviněna fyzická nebo právnická osoba.

Úkolem konkrétního trestního řízení je o tomto skutku rozhodnout, to znamená:

a) zjistit, zda se stal skutek,

b) zjistit pachatele skutku,

c) zjistit, zda skutek je trestným činem a jaká je jeho konkrétní trestněprávní kvalifikace,

d) uložit a vykonat trest nebo ochranné opatření, resp. u mladistvých pachatelů příslušné opatření,

e) učinit rozhodnutí o použití odklonu,

f) rozhodnout v adhezním řízení o nároku poškozeného na náhradu škody, nemajetkové újmy či na vydání bezdůvodného obohacení způsobených trestným činem,

g) objasnit příčiny, které vedly k trestné činnosti nebo ji umožnily [§ 89 odst. 1 písm. f), § 184],

Naplnění úkolu trestního řízení je podmíněno striktním požadavkem práva na spravedlivý proces (čl. 6 Úmluvy o ochraně lidských práv a základních svobod).

B. Rozhodnutí o vlastním předmětu jednotlivého trestního řízení předpokládá někdy vyřešení jiných otázek. Jelikož jejich řešení musí předcházet rozhodnutí o vlastním předmětu řízení, označují se jako otázky předběžné (prejudiciální). Pod tímto označením se tedy rozumí otázky, které musí být vyřešeny dříve, než lze rozhodnout o vlastním předmětu řízení.

Příklad č. 1: Proti osobě A je ze strany osoby B podána v řízení ve věcech občanskoprávních žaloba pro neoprávněné užívání motorového vozidla, které podle žaloby patří osobě B. Soud v řízení ve věcech občanskoprávních řešil otázku, kdo je skutečným vlastníkem věci, a dospěl k závěru, že osoba B. V téže věci osoba B podala trestní oznámení proti osobě A pro podezření z trestného činu neoprávněného užívání cizí věci podle § 207 odst. 1 tr. zákoníku. Je soud v tomto trestním řízení vázán závěry soudu o vlastnictví, učiněných v řízení občanskoprávním?

Předběžnými otázkami mohou být otázky práva procesního i práva hmotného, a to jak z oboru trestního práva, tak i z jakýchkoli jiných hmotněprávních anebo procesních oborů (např. práva občanského, rodinného, obchodního, ústavního, finančního, mezinárodního, evropského, atd.).

Předběžnou otázkou procesní je např. rozhodnutí o tom, platí-li pro svědka zákaz výslechu podle § 99. Předběžnou otázkou trestního práva hmotného je např. při křivém obvinění (§ 345 tr. zákoníku) otázka, zda nařčený spáchal trestný čin, z něhož byl obviněn. Předběžnou otázkou finančního práva je např. otázka, zda obviněný je subjektem daně, při trestném činu zkrácení daně podle § 240 tr. zákoníku; občanského práva např. otázka, kdo je vlastníkem věci při trestném činu krádeže; rodinného práva např. otázka, zda obviněný má zákonnou povinnost vyživovat při trestném činu zanedbání povinné výživy podle § 196 tr. zákoníku; ústavního práva např. otázka státního občanství při zkoumání působnosti trestního zákoníku podle § 6 či § 7 tr. zákoníku; evropského práva např., zda je možné uložit trest vyhoštění státnímu občanovi jiného členského státu, který je zároveň občanem Evropské unie, atp.

Orgán činný v trestním řízení posuzuje předběžné otázky zpravidla samostatně (§ 9). Účinky řešení předběžné otázky zůstávají omezeny jen na to řízení, kde byla předběžná otázka řešena. Tak zjistí-li např. soud v rámci trestního řízení pro trestný čin křivého obvinění (§ 345 tr. zákoníku), že nařčený se trestného činu krádeže, z jehož spáchání byl nařčen, skutečně dopustil, pak toto zjištění nemá účinky rozsudku, jímž by nařčená osoba byla uznána vinnou trestným činem krádeže.

Zásada, že orgán činný v trestním řízení posuzuje předběžné otázky samostatně, neplatí bezvýjimečně. Orgány činné v trestním řízení jsou vázány:

1. rozhodnutím Nejvyššího soudu vyžádaným v důsledku pochybnosti o tom, zda nebo do jaké míry je někdo vyňat z pravomoci orgánů činných v trestním řízení podle trestního řádu (§ 10 odst. 2);

2. rozhodnutím Soudního dvora Evropské unie o předběžné otázce (§ 9a);

3. rozhodnutím, které se týká osobního stavu (tzv. otázky statusové), o němž se rozhoduje ve zvláštních řízeních soudních, která spadají do oboru civilního práva procesního. Tyto otázky nelze totiž řešit jinak než v řízení zvlášť upraveném. Jsou to otázky rozvodu, neplatnosti manželství, určení, zda manželství je, či není, určení otcovství, osvojení, svéprávnosti, nezvěstnosti a smrti, [§ 2 písm. a), b) p), r), s) z. ř. s.]. Jestliže takové rozhodnutí nebylo dosud vydáno, vyčkají orgány činné v trestním řízení jeho vydání;

4. nálezem pléna Ústavního soudu, že zákon, jehož užití je v dané trestní věci rozhodné pro rozhodování o vině a trestu, je v rozporu s ústavním pořádkem nebo mezinárodní smlouvou, která má přednost před zákonem (§ 224 odst. 5). Týká-li se nález Ústavního soudu konkrétní věci, jsou jím v tomto konkrétním řízení vázány všechny orgány činné v trestním řízení – čl. 89 odst. 2 Ústavy;

Jinak řeší orgány činné v trestním řízení předběžné otázky samostatně, a to:

1. vždy, jde-li o posouzení viny obviněného, tj. zda obviněný spáchal trestný čin a je za něj trestně odpovědný. Otázkou viny zde bude každá jednotlivá podmínka nutná pro to, aby se jednalo o trestný čin. Soud rozhodující ve věcech občanskoprávních je naopak vázán obsahem pravomocného odsuzujícího rozhodnutí trestního soudu v trestní věci, závisí-li rozhodnutí na tom, zda byl spáchán trestný čin a kdo jej spáchal (§ 135 odst. 1 o. s. ř.).

Řešení příkladu č. 1: Soud, u něhož se vede trestní řízení proti osobě A pro uvedený trestný čin, může osobu A zprostit obžaloby z trestného činu neoprávněného užívání cizí věci podle § 207 odst. 1 tr. zákoníku z důvodu, že chyběl znak „cizí“ věc, kdyby na rozdíl od občanskoprávního soudu dospěl k závěru, že vlastníkem vozidla je osoba A, a nikoli osoba B.

2. jde-li o jiné otázky, pak postupují orgány činné v trestním řízení samostatně, není-li tu o otázce pravomocné rozhodnutí soudu nebo jiného státního orgánu; je-li tu však takové rozhodnutí, pak je vezmou za podklad svého rozhodnutí; mohou si je i od příslušného orgánu vyžádat (§ 8).

§ 3 Poměr českého trestního práva procesního k jiným odvětvím českého práva

Jak bylo uvedeno v předchozích výkladech, souvisí trestní právo procesní především s trestním právem hmotným, které uvádí v život. Bez spojení s trestním právem hmotným by ztratilo svůj smysl. Závislost jednoho odvětví na druhém je vyjádřena (procesní) zásadou zákonnosti, podle které uznat někoho vinným ze spáchání trestného činu však lze jen způsobem stanoveným trestním řádem.

Trestní právo hmotné je někdy, zejména v zahraniční literatuře, označováno jako materiální, zatímco procesní jako formální trestní právo.[5] Jak trestní právo hmotné, tak trestní právo procesní vycházejí ze stejných trestně politických a ústavních principů.

Trestní právo procesní má těsný vztah i k právu ústavnímu. Některé základní ústavní zásady se zpravidla promítají v zásadách trestního práva procesního, protože Ústava prozařuje celým právním řádem. Ústavní právo (Ústava České republiky a Listina základních práv a svobod) obsahuje důležité zásady i ustanovení, které se týkají zejména ochrany lidských práv a základních svobod v trestním řízení, a stávají se tak základní podmínkou fungování trestního práva procesního. Nikdo nemůže být stíhán nebo zbaven svobody jinak než z důvodů a způsobem, který stanoví zákon (čl. 8 odst. 2 Listiny). Platí to nepochybně i o zásadě presumpce neviny (čl. 40 odst. 2 Listiny). V ústavních zákonech jsou upraveny zásady organizace soudů, obecné zásady platné pro soudnictví vůbec, jako např. zásada nezávislého a nestranného soudu (čl. 81, 82 odst. 1 Ústavy, čl. 36 odst. 1 Listiny), vázanosti soudce jen zákonem a mezinárodní smlouvou, která je součástí právního řádu (čl. 95 odst. 1 Ústavy), i zásada ústnosti a veřejnosti. Mezi právy občanů vymezují ústavní zákony nedotknutelnost osoby (čl. 7, 8 Listiny), obydlí (čl. 12 Listiny), listovního tajemství a tajemství dopravovaných zpráv (čl. 13 Listiny). Tyto zákony upravují nestíhatelnost poslanců a senátorů (čl. 27 Ústavy), resp. beztrestnost prezidenta (čl. 65 Ústavy). Výlučně na trestní řízení je zaměřeno ústavním právem zaručené právo obhajoby (čl. 40 odst. 3 Listiny). Trestní řád tyto zásady ústavního práva blíže provádí v ustanovení § 2 a mnohých dalších.

Ústava stanoví bezprostřední závaznost ratifikovaných a vyhlášených mezinárodních smluv (čl. 10), což se v plném rozsahu vztahuje i na mezinárodní normy upravující trestněprocesní otázky. Přestože český právní řád nepoužívá definici práva na spravedlivý proces, lze jednotlivé fragmenty tohoto práva atrahovat právě z Ústavy a zejména z Listiny.

Trestní právo procesní bere ohled stále častěji na mezinárodní právo a právo evropské (právo EU). Součástí našeho právního řádu jsou především mezinárodní smlouvy o lidských právech, tj. Úmluva o ochraně lidských práv a základních svobod a Mezinárodní pakt o občanských a politických právech. Nejdůležitější trestněprávní ustanovení jsou obsažena v článcích 5 a 6 Úmluvy. Jde především o čl. 6, v němž je formulováno tzv. právo na spravedlivý proces (fair trial). Některé složky spravedlivého procesu jsou konkretizovány v odstavci 3 tohoto článku vymezujícím tzv. minimální práva obviněného, například právo obviněného vyslýchat nebo dát vyslýchat svědky proti sobě a dosáhnout předvolání a výslechu svědků ve svůj prospěch za stejných podmínek jako svědků proti sobě. České ústavní právo sice tuto zásadu samostatně a výslovně nezmiňuje, ale provádí ji pomocí dílčích zásad.

V důsledku Lisabonské smlouvy se Listina základních práv Evropské unie (někdy označovaná též jako Charta lidských práv) ze dne 7. prosince 2000 ve znění upraveném dne 12. prosince 2007 ve Štrasburku stala aktem právně závazným, který má stejnou právní sílu jako zakládací smlouvy EU, ovšem její aplikace je omezena čl. 6 odst. 1 Smlouvy o Evropské unii. Listině základních práv Evropské unie je věnována samostatná část učebnice.

Mezinárodní právo upravuje prostřednictvím dvoustranných nebo mnohostranných smluv pravidla právní pomoci ve věcech trestních, vydávání a vyžadování zločinců, provádění některých forem evropské justiční spolupráce, podmínky vynětí osob požívajících výsad a imunit podle mezinárodního práva z pravomoci orgánů činných v trestním řízení, ve vztahu národních orgánů k mezinárodním soudním institucím atd.

Evropské právo (právo EU) ovlivňuje oblast trestního procesu v členských státech Evropské unie prostřednictvím pravomoci EU vymezovat akty sekundárního práva (zejména směrnicemi) minimální pravidla některých aspektů trestního řízení (čl. 82 a násl. SFEU).

Styčné body má trestní řízení se správním právem, zejména s řízením při projednávání přestupků před správními orgány (zák. č. 200/1990 Sb.) nebo při řešení deliktů právnických osob.

Významná je také souvislost mezi trestním právem procesním a předpisy o organizaci a působnosti orgánů činných v trestním řízení a dalších osob, tedy soudů (zákon č. 6/2002 Sb., ve znění pozdějších předpisů), státního zastupitelství (zákon č. 283/1993 Sb., ve znění pozdějších předpisů) a policie (zákon č. 273/2008 Sb., ve znění pozdějších předpisů a zákon č. 341/2012 Sb., ve znění pozdějších předpisů), obhájců (zákon č. 85/1996 Sb., ve znění pozdějších předpisů), znalců a tlumočníků (č. 36/1967 Sb., ve znění pozdějších předpisů), které upravují a upřesňují jejich organizaci a působnost v trestním řízení a doplňují tak ustanovení trestního řádu.

Trestní řízení má blízký vztah k občanskému soudnímu řízení. Používají některé obdobné základní zásady (např. volné hodnocení důkazů). Vztah mezi trestním procesem a trestním právem je ovšem daleko těsnější než mezi občanským soudním řízením a občanským právem. Zatímco se právní poměry občanskoprávní uskutečňují v prostředí soukromého práva a převážně bez zásahu veřejné moci, může se pachatel trestného činu podrobit zjišťování trestného činu, omezujícím opatřením či uložení a výkonu sankce jen v rámci trestního procesu. Podstatný rozdíl v rámci kontinentálních systémů je dále v tom, že trestní řízení zahajuje vždy státní orgán, a to z úřední povinnosti, kdežto řízení ve věcech občanskoprávních se zahajuje zpravidla na základě návrhu účastníků. Přijetí nového občanského zákoníku č. 89/2012 Sb. určitě nezůstane bez vlivu na české trestní právo včetně trestního řízení (např. zastupování právnické osoby v trestním řízení nebo nárok poškozeného na náhradu škody atd.).

§ 4 Trestní právo procesní a související obory[6]

Orgány trestního řízení potřebují ke splnění svého úkolu určité vědecké poznatky z oblasti jiných věd, zejména přírodních a technických. Z těchto má pro trestní právo procesní největší význam kriminalistika. Kriminalistika je věda, která se věnuje zákonitostem vzniku, trvání a zániku stop a jiných důkazů. Pojednává o technických a taktických prostředcích, způsobech a metodách zjišťování, shromažďování a zkoumání důkazů všeho druhu v zájmu úspěšného odhalování a vyšetřování trestných činů a usvědčování jejich pachatelů, jakož i předcházení trestným činům. I když trestní právo procesní využívá poznatků kriminalistiky, není tato jeho součástí. Některé kriminalistickotaktické a technické úkony jsou přímo stanoveny nebo upraveny trestním řádem (konfrontace, rekognice, vyšetřovací pokus, rekonstrukce, prověrka na místě atd.), je to však proto, že zde trestní řád klade vyšší požadavky na správnost a věrohodnost provedení některých zásadních procesních úkonů, a je otázkou, zda takové požadavky nejsou pro používané metody příliš svazující a zda tyto obavy nejsou přehnané. Tímto přístupem by v budoucnu bylo možno uvažovat o „zprocesnění“ mnoha dalších kriminalistických metod (snímání, uchování a vyhodnocení pachové stopy nebo vzorků DNA atd.).

Vedle kriminalistiky využívá trestní právo procesní řadu forenzních disciplín, jakými jsou soudní inženýrství, lékařství, psychiatrie, psychologie, toxikologie atd. Specialisté z těchto oborů mohou působit jako konzultanti (§ 157 odst. 3), osoby podávající odborná vyjádření nebo znalecké posudky (§ 105 odst. 1).

Pro potřebu orgánů činných v trestním řízení slouží i kriminologie, viktimologie a penologie.[7] Jejich výstupy jsou využívány zejména při hodnocení osoby obviněného, pomoci poškozenému, k volbě a využití vhodných preventivních, výchovných či represivních trestních prostředků atd.

[2] SCHMIDHÄUSER, E. Strafrecht. Alg. Teil. Tübingen: J. C. B. Mohr, 1970, s. 9, nebo HIPPEL, R. in Deutsches Strafrecht. I Bd. Berlin: J. Guttentag, 1930, s. 31.

[3] NOVOTNÝ, O., VANDUCHOVÁ, M. a kol. Trestní právo hmotné I. Obecná část. 5. vydání. Praha: Aspi Publishing, 2007, s. 28.

[4] Toto po staletí neotřesitelné tvrzení poněkud relativizuje judikatura ESLP, když např. v přelomovém rozsudku Gäfgen proti Německu (Velký senát) ze dne 1. 6. 2010, č. stížnosti 22978/05, ESLP vyslovil, že za jistých, poměrně přísně vymezených okolností má oběť právo na to, aby byl pachatel přiměřeně potrestán, respektive stát odpovídající povinnost vést účinné vyšetřování.

[5] LEVASSEUR, G., CHAVANNE, A., MONTREUIL, J., BOULOC, B. Droit pénal général et procédure pénale. 12e éd. Paris: Sirey, s. 6.

[6] Při zpracování této kapitoly bylo přihlédnuto k předchozím vydáním této knihy, kde jejím autorem byl zesnulý prof. JUDr. Antonín Růžek, CSc.

[7] Zde má významné místo Institut pro kriminologii a sociální prevenci se sídlem v Praze, jehož výzkumy poskytují praxi mnoho využitelných poznatků.

Koniec ukážky

Table of Contents

Seznam autorů

Seznam použitých zkratek

Předmluva

Hlava I: Úvodní výklady

§ 1 Pojem trestního práva, trestního řízení a trestního práva procesního

§ 2 Předmět trestního práva procesního, předmět trestního řízení a předběžné otázky

§ 3 Poměr českého trestního práva procesního k jiným odvětvím českého práva

§ 4 Trestní právo procesní a související obory

Hlava II: Trestněprocesní zákony

§ 3 Působnost trestního řádu

Hlava III: Ochrana ústavně zaručených základních práv a svobod

Hlava IV: Základní zásady trestního řízení

Hlava V: Subjekty trestního řízení

Hlava VI: Soudy

§ 1 Soudy a organizace soudnictví v České republice

§ 3 Pravomoc a příslušnost soudů v trestním řízení

§ 4 Obsazení soudů

§ 5 Další úřední osoby

Hlava VII: Státní zastupitelství

§ 1 Obecné výklady o veřejné žalobě. Současná organizace a působnost státního zastupitelství

Hlava VIII: Policejní orgán

Hlava IX: Obviněný a obhájce

§ 1 Obviněný

§ 2 Obhájce

C. Obhájce zvolený a ustanovený

Hlava X: Poškozený a zúčastněná osoba

§ 1 Poškozený v trestním řízení

§ 2 Zúčastněná osoba v trestním řízení

§ 3 Zákonný zástupce, opatrovník a zmocněnec poškozeného a zúčastněné osoby

Hlava XI: Obecné výklady o procesních úkonech

§ 2 Obsah, forma, místo, čas a jazyk procesních úkonů

Hlava XII: Zajištění osob, věcí a jiných majetkových hodnot důležitých pro trestní řízení

§ 2 Zajištění osoby obviněného

G. Vazba

§ 5 Opatření věcí důležitých pro trestní řízení

§ 6 Předběžná opatření

Hlava XIII: Obecné výklady o důkazech

§ 6 Rozvržení dokazování do různých stadií trestního řízení

Hlava XIV: Jednotlivé důkazní prostředky

§ 3 Výpověď svědka

§ 4 Odborné vyjádření a znalecký posudek

B. Znalecký posudek

§ 5 Ohledání

§ 7 Některé zvláštní způsoby dokazování

Hlava XV: Rozhodnutí

§ 2 Rozsudek

§ 3 Trestní příkaz

§ 4 Usnesení

Hlava XVI: Náklady trestního řízení a jejich náhrada

Hlava XVIII: Přípravné řízení trestní

§ 1 Formy přípravného řízení

A. Postup před zahájením trestního stíhání

B. Zahájení trestního stíhání, vyšetřování

C. Zkrácené přípravné řízení

Hlava XIX: Předběžné projednání obžaloby

§ 4 Rozhodnutí v předběžném projednání obžaloby

Hlava XX: Hlavní líčení

§ 4 Průběh hlavního líčení

§ 5 Rozhodnutí v hlavním líčení

H. Vrácení věci státnímu zástupci k došetření

Hlava XXI: Veřejné, neveřejné a vazební zasedání

§ 2 Veřejné zasedání

§ 3 Neveřejné zasedání

§ 4 Vazební zasedání

Hlava XXII: Obecné výklady o přezkoumávání rozhodnutí

§ 3 Principy opravného řízení

Hlava XXIII: Odvolání

§ 4 Podání odvolání a jeho účinky, vzdání se odvolání a jeho zpětvzetí

§ 6 Řízení u odvolacího soudu

§ 7 Rozhodnutí odvolacího soudu

Hlava XXIV: Stížnost

§ 2 Předmět stížnosti

Hlava XXV: Dovolání

§ 5 Řízení u dovolacího soudu

§ 6 Rozhodnutí dovolacího soudu

Hlava XXVI: Stížnost pro porušení zákona

§ 3 Řízení u Nejvyššího soudu

§ 4 Rozhodnutí Nejvyššího soudu

Hlava XXVII: Obnova řízení

§ 4 Řízení o návrhu na povolení obnovy a rozhodnutí o něm

Hlava XXVIII: Zvláštní způsoby řízení

Hlava XXIX: Vykonávací řízení

§ 3 Výkon trestů

Hlava XXX: Mezinárodní justiční spolupráce v trestním řízení

§ 2 Obecné výklady k justiční spolupráci mezi členskými státy Evropské unie

§ 3 Vydávání k trestnímu stíhání nebo k výkonu trestu

A. Obecné výklady, mezinárodní soudy

§ 4 Dožádání – právní pomoc v užším smyslu

§ 5 Předávání a převzetí trestního řízení

§ 6 Problematika vlivu cizozemských trestních rozhodnutí na trestní řízení v České republice

B. Uznávání a výkon trestních rozsudků cizozemských soudů

Hlava XXXI: Základní charakteristika trestního řízení v systémech common law

§ 2 Anglie a Wales

§ 3 Spojené státy americké