Přeložila:

ZDEŇKA ZVĚŘINOVÁ

Amanda Quick: Stíny minulosti

Vydání první

Copyright © 1992 by Jayne Ann Krentz

All rights reserved

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2015 jako svou 1929. publikaci

Přeloženo z anglického originálu Family Man vydaného nakladatelstvím

Pocket Books, a division of Simon & Schuster, Inc., New York, v roce 1992

Český překlad © 2015 Zdeňka Zvěřinová

Odpovědná redaktorka Jana Kohutová

Korektorka Zdeňka Grigarová

Ilustrace na přebalu © 2015 Ricardo

Přebal a vazba © 2015 Ricardo a Baronet

Sazba a grafická úprava Ricardo, Sázavská 19, Praha 2

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-0115-0 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-0116-7 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2015

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2015

Amanda Quick

STÍNY MINULOSTI

Ukážka z elektronickej knihy

KAPITOLA JEDNA

Luke Gilchrist nebyl prakticky vzato nemanželské dítě, ale navzdory legitimitě mu byla ta role v den jeho narození před šestatřiceti lety přisouzena a od té doby v ní setrvával.

Gilchristovi přistupují ke všemu dramaticky, připomněla si Katy Wadeová, když vystoupila z auta. Kdyby nebyli tak zatraceně nebezpeční, bylo by snadné se jim smát.

Odhodlaně zvedla aktovku a došla ke krytému přístřešku starého chátrajícího domu. Luke Gilchrist stál ve dveřích jako jestřáb, který čeká, až se myš vynoří z doupěte. Nebyl sám. Společnost mu dělal mohutný černý pes neurčité rasy, který v zubech držel velkou kovovou misku na krmení.

Katy se s Lukem nikdy nesetkala, ale mezi Gilchristovými strávila léta a dobře je znala. Tohoto člena rodiny by identifikovala všude. Jak se svěřila bratrovi i své sekretářce, klan Gilchristových jí připomínal sabat vysokých a elegantních čarodějnic a čarodějů.

Tu představu v její hlavě nepodnítily pouze výrazné rodinné rysy v podobě černých vlasů, aristokratických rysů a typických zelených očí, ale souviselo to spíš se základní aurou pochmurnosti, kterou z nich často cítila. Ta zvláštní depresivní ponurost se skrývala hned pod povrchem.

Pokud šlo o Katyin názor, Gilchristovi byli od přírody velmi vyhranění. Buď působili zcela chladně, nebo velice vroucně. Střední cesta pro ně v podstatě neexistovala.

Často bývali rozzuření. Hluboce zamyšlení. Snadno podléhali posedlosti prosadit si svou. Byli schopni léta v sobě chovat zášť.

Také byli inteligentní a velice nadaní, což se říkalo i o Lukeovi, ale světlejší stránky života je nezajímaly. Prožívali buď vášeň, nebo sklíčenost, vítězství, nebo porážku. Katy si neuměla představit žádného Gilchrista v žertovné náladě.

Gilchristovi zřejmě cítili nějaké pohnutí, které se vzdáleně podobalo štěstí, pouze když mluvili o penězích nebo o pomstě.

Katy měla v posledních několika letech příležitost hodně o tom přemýšlet, ale aby byla upřímná, netušila, co členy Gilchristovy rodiny zbavilo veškeré radosti. Někdy se domnívala, že je to následek jejich ctižádostivé povahy, jindy to přisuzovala jakémusi podivuhodnému genetickému rysu. A občas docházela k závěru, že rodinné problémy pramení pouze z let nesmlouvavé vlády Justiny Gilchristové.

Ke Katy se Justina vždy chovala dobře a Katy jí byla hluboce zavázána. To však neznamenalo, že se netěšila, až ze spárů Gilchristových unikne. Ten okamžik se blížil. Měla ho téměř na dosah. Ale nejprve musela přesvědčit hlavního čaroděje celého klanu, aby se mezi své příbuzné vrátil.

Ačkoli to Luke Gilchrist nevěděl, byl Katyiným lístkem ke svobodě.

Zatímco se blížila k verandě, obezřetně si ho prohlížela. Rostl v ní neklid. Je to směšné, pomyslela si. Jsem na jednání s Gilchristovými zvyklá. Trik spočívá v tom, že je nesmím brát tak vážně, jako se berou sami.

Ale tento konkrétní Gilchrist měl z nějakého důvodu nečekaný vliv na její smysly. Možná bylo důvodem jen to, že ho potřebovala. Byla s ním spjatá její budoucnost.

Luke byl díky predátorskému šarmu typickým představitelem svého klanu. Protože Katy byla dobře obeznámena s rodinnými legendami, které ho obklopovaly, věděla, že je mu šestatřicet, tedy o osm let víc než jí. V jeho černých vlasech se už objevilo několik stříbrných proužků.

Zelený led se však v jeho očích skrýval pravděpodobně už od narození.

Pro Katy, která měla pouhých sto třiašedesát centimetrů, byli Gilchristovi nepříjemně vysocí. A tento nejvyšší exemplář, jaký kdy viděla, měřil nejméně sto pětaosmdesát. Až se k němu dostane blíž, rozhodně ji bude značně převyšovat.

Katy nenáviděla, když se nad ní někdo tyčil.

Přistoupila ke schodům s vědomím, jak moc se Luke podobá velkému černému psovi, který stál vedle něj. Oba měli pevné svaly a chladné oči. Katy usoudila, že kdyby měla na někoho z těch dvou narazit v tmavé uličce, čelila by raději psovi. To zvíře vypadalo o dost rozumnější než jeho pán.

Šlápla na první schod a opatrně na psa se zlýma očima pohlédla. Potom zvedla hlavu k muži, který stále čekal v zastíněném prostoru přede dveřmi. Působí to skoro strašidelně, pomyslela si, ale na druhou stranu Gilchristovi si vždycky potrpí na atmosféru.

Skučivý vítr za ní hnal od moře bouřku a vlny čeřící se pod opuštěným srázem tvořily bílou pěnu. Déšť prohánějící se nad oceánem každou chvíli zasáhne pevninu.

Z Dragon Bay na washingtonském pobřeží severně od Seattlu to byla do této oregonské pustiny dlouhá cesta. Přesto se Katy najednou nemohla dočkat, až znovu nastoupí do auta a vyrazí k domovu. Nezáleželo na tom, že bude muset řídit celou noc. Chtěla toto nepříjemné poslání co nejdřív ukončit.

„Předpokládám, že jste Luke Gilchrist,“ pravila. Už dávno se naučila být v přítomnosti Gilchristových asertivní. Měli sklon likvidovat obyčejné smrtelníky, aniž si toho vůbec všimli.

„Jsem Gilchrist,“ přisvědčil Luke. „Kdo jste vy?“

„Katy Wadeová, osobní sekretářka vaší babičky.“ Katy pevněji sevřela aktovku a snažila se nevnímat, jak jí jeho ponurý hlas pošimral nervová zakončení. Co se to se mnou děje? nechápala. Takový účinek na ni Gilchristovi nikdy neměli.

„Hm, slečna Wadeová,“ protáhl Luke tiše. „Napadlo mě, že se tu dřív nebo později ukážete.“

„Snažím se vás dohonit už několik týdnů, pane Gilchriste. Nechala jsem vám na záznamníku nejmíň deset vzkazů. Taky jsem vám poslala čtyři spěšné dopisy a dva telegramy. Vím, že jste je obdržel. Mám dokonce stvrzenky, že jste je převzal. Podepsal jste je.“

„Vážně?“ Luke se opřel ramenem o dveřní rám a probodl ji upírským pohledem, na který měli Gilchristovi patent.

Katy musela přiznat, že vypadá mnohem líp než kterýkoli jeho příbuzný. Jeho zneklidňující zelené oči ji znepokojovaly ještě víc než u ostatních z rodiny.

V jeho pohledu bylo něco doslova hypnotického. Katy se zatočila hlava, jako by měla do těch smaragdových jezírek spadnout, a jejím tělem se začal vinout podivný pramínek neznámého vzrušení.

Zoufale se snažila soustředit na něco jiného než na jeho oči, a tak se zadívala na jeho oděv.

Měl na sobě pohodlný černý svetr ke krku, černé bavlněné kalhoty a nízké černé boty. Oblečení ještě zdůrazňovalo přirozenou eleganci jeho štíhlé postavy. Všichni Gilchristovi si zřejmě libovali v barvě, která k jejich komplikovaným osobnostem nejlépe pasovala. Měli rádi černou.

A všichni se mohli pochlubit pěknými bílými zuby.

„Stále jste mi neodpověděl, pane Gilchriste.“ Katy si odrhnula z očí pramínky větrem bičovaných rusých vlasů a zabodla do něj podrážděný pohled.

„Nikdy nereaguji na lidi, kteří jednají jménem Justiny Gilchristové nebo Gilchristovy společnosti.“ Očima přejížděl od její rusovlasé hlavy až k zářivě žlutým botám na vysokém podpatku. „Není v tom nic osobního.“

Katy cítila, jak pod jeho pronikavým pohledem rudne. Na okamžik si byla jistá, že v tom, jak ji pozoruje, se skrývá něco znepokojivě smyslného. Vzápětí se však přesvědčila, že si to pouze vymýšlí. Žádného Gilchrista by nikdy nepřitahovala. Nebyla jejich typ.

A oni rozhodně nebyli ten její.

V tu chvíli pes, který dosahoval pánovi až po stehna a jehož široká hlava jí připomínala hada, hladově zavrčel a vycenil zuby. Z tlamy mu vytékala slina.

Katy vzala rozum do hrsti a narovnala se. „Podívejte, pane Gilchriste, nevadilo by vám, kdybychom šli dovnitř? Začíná pršet.“

Troufale vykročila nahoru po schodech s vědomím, že kdyby zdvořile čekala na pozvání, pravděpodobně by tu prostála celý rozhovor. Gilchristovi byli při některých příležitostech schopní vyvinout téměř smrtonosný šarm, ale dělali to, jen když se jim to hodilo. Katy tušila, že Luke Gilchrist se nedomnívá, že by za to úsilí stála.

Luke i pes zaváhali. Potom Luke pokrčil rameny a couvl na chodbu.

„Klidně. Stejně už jste tady a nevypadáte, že byste odešla bez boje.“ Luke pohlédl na psa. „Uhni, Zekeu. Zdá se, že dáma jde dál.“

Zeke upřel na Katy nevraživý pohled. Naposledy tiše zavrčel a odhalil obrovské tesáky. Potom se zdráhavě obrátil a vešel na chodbu. Zmizel za rohem v místnosti, která zřejmě sloužila jako obývací pokoj.

„Proč s sebou pořád nosí tu misku?“ zeptala se Katy nejistě.

„Nikdy bez ní nikam nechodí.“

„Chápu. Co je to za rasu?“

„To kdybych věděl. Před několika lety přišel k domu a už tu zůstal. Má spoustu vlastností, které u spolubydlícího oceňuju. Nedělá hluk, nemusím mu hledat zábavu a nepůjčuje si moje věci.“

„Hm, ano, pokusím se nebýt ohromena štědrým pohostinstvím, které vy dva nabízíte.“ Katy rychle prošla dveřmi a položila koženou aktovku na podlahu zakrytou starým linoleem. Začala si rozepínat knoflíky na jasně žlutém kabátku.

Na tento rozhovor si vzala žlutou hedvábnou halenku a obchodně vyhlížející úzkou zelenou sukni. Bylo nemožné přesně odhadnout, jak se má na setkání s Justininým záhadným vnukem obléknout, ale o Gilchristových toho věděla dost, aby si obula boty na nejvyšším podpatku.

„Jen mrháte časem,“ utrousil Luke.

„To posoudím sama.“ Významně mu podala svůj kabátek.

Luke se zjevnou nechutí pohlédl na žlutý kus oděvu v její ruce. Ani se nehnul, aby ho od ní převzal. „Nemá smysl to věšet. Nezdržíte se dlouho. Hoďte si to přes židli v obýváku.“

Katy zatnula zuby a složila si kabátek přes ruku. Zvedla aktovku a následovala neochotného hostitele po chodbě. Luke Gilchrist byl ještě nesnesitelnější, než se původně domnívala.

Na druhou stranu, co očekávala od muže, který se od narození neobtěžoval udržovat kontakt s babičkou, strýcem, bratrancem ani sestřenicí? Jeho otec Thornton Gilchrist se vzepřel Justininu přání a oženil se s Lukeovou matkou Cleo, zbytek rodiny se pak o Lukeovi od jeho početí zmiňoval jako o „parchantovi“.

Rozhodně si to oslovení zasloužil.

Luke kráčel po chodbě, a protože byl ke Katy otočený zády, využila příležitosti a prohlédla si ho důkladněji. Dojem, který si zprvu udělala o jeho výšce, byl trochu zavádějící. Možná nakonec měřil jen sto osmdesát nebo o nějaký ten centimetr víc. Nic moc, usoudila v duchu. Můj sedmnáctiletý bratr Matthew je vysoký skoro stejně.

Přesto měl Luke široká, pevná ramena a štíhlou postavu, která byla Mattově mladické fyzické konstituci na hony vzdálená. Rozdíl mezi chlapcem a mužem tu byl, a to značný.

Lukeovo vypracované tělo s plochým břichem by slušelo mladému válečníkovi, napadlo Katy, ale jeho oči patří starému černokněžníkovi. Bezdůvodně se zachvěla.

Dveře za Katy se otřásly, když do nich plnou silou narazila pacifická bouře. Zatímco následovala Lukea do ošuntěle zařízeného obývacího pokoje, do okenních tabulek udeřil déšť. Zeke se rozvaloval na podlaze u krbu a vedle něj ležela jeho miska. Jakmile se Katy objevila, otevřel oko, ale rychle ho zase zavřel.

„Sedněte si.“ Luke zvedl stoh Wall Street Journals, které se válely na křesle, a hodil je na konferenční stolek, ztrácející se pod vydáními Fortune, Barron’s a méně rozšířenými nezávislými finančními bulletiny.

„Díky.“ Katy se posadila, přičemž dávala pozor, aby se z prodřených podušek nezvedl oblak prachu.

Nenápadně se rozhlédla po pokoji a položila si aktovku. Bylo těžké uvěřit, že Luke Gilchrist vydělává peníze tak snadno, jako je většina lidí utrácí. Místnost nevykazovala žádný náznak příjmu, který byl určitě vysoký. Zcela jistě se neobtěžoval utratit z něj cokoli na svůj dům.

Katy se neubránila otřesu, ale dělala, co mohla, aby ho na sobě nedala znát. Každý Gilchrist, kterého poznala, měl zálibu v pěkných věcech. Kromě černého jaguáru, který viděla na příjezdové cestě, tu však nebyl žádný důkaz, že Luke ten rodinný rys podědil.

Pravda, z této budovy postavené na útesu byl úžasný výhled na nevlídné oregonské pobřeží, ale to bylo zřejmě to jediné, o co Lukeovi šlo. Do modernizace chátrající stavby neinvestoval ani cent.

Nábytek vypadal, že je složený z garážových výprodejů. Vzorované závěsy byly tak vybledlé, že květy na nich by už nikdo nerozpoznal, a látka musela být nejmíň třicet let stará. Pod rozviklanými kovovými nožičkami poškrábaného konferenčního stolku ležel zašpiněný kobereček zakončený lemovkou.

„Přijela jste zdaleka,“ prohodil Luke a ladně se rozvalil do prohnutého křesla naproti Katy. „Tak mi povězte, co máte na srdci, a můžete jet.“

Katy sevřela ústa. Znervózňoval ji, ale odmítala se nechat zastrašit. Dokonce ani Justině takové privilegium nedopřála. „Domnívám se, že dobře víte, proč tu jsem, pane Gilchriste.“

„Říkejte mi Luke. Určitě vás můžu oslovovat Katy.“ Posměšně se usmál. „Zeke a já jsme v podobných záležitostech neformální.“

Katy povytáhla obočí a významně se rozhlédla po sešlém obývacím pokoji. „Vidím, že si na formality nepotrpíte.“

„Na rozdíl od své babičky,“ souhlasil.

„Co o Justině Gilchristové víte?“ odsekla Katy. „Vůbec ji neznáte.“

„Jednou jsem se s ní setkal. Ukázala se na pohřbu. To mi stačilo. Nemám zájem poznávat ji ještě líp.“

Katy sebou v duchu trhla. Nechtěla v Lukeovi vyvolávat staré a bolestné vzpomínky. Věděla, že jeho rodiče a krásná manželka Ariel zahynuli před třemi lety při pádu letadla. Byli na cestě do Los Angeles, aby se s Lukem sešli při otevření nejnovějšího přírůstku v úspěšném řetězci luxusních restaurací, který Luke s otcem v Kalifornii založil.

Podniky, které vybudovali na Zlatém pobřeží, byly ještě úspěšnější než ty, které patřily Lukeově babičce Justině v Seattlu. K přímému soupeření mezi oběma společnostmi nikdy nedošlo, protože restaurace se neobjevovaly v těsné blízkosti ve stejných městech, ale skrytá rivalita tam byla a všichni v rodině o ní věděli. Thornton Gilchrist hodlal dokázat Justině, že k úspěchu nepotřebuje její společnost ani vliv, a to se mu podařilo. Luke šel v jeho šlépějích.

Během měsíců po pohřbu však všechny restaurace, které s otcem vlastnili, prodal. Kolovaly klepy, že na nich vydělal jmění, ačkoli trh už byl značně přesycený. Ale ať Luke udělal cokoli, dosáhl úspěchu.

Žádnou další restauraci už nezaložil. V současné době používal své obdivuhodné schopnosti k zařizování financování firem ve všech oblastech restauračního byznysu. Umožňoval otvírání nových podniků, expandování stávajících řetězců i fúze korporací. Podle toho, co Katy zjistila, dojednal potřebné dohody, přijal vysokou provizi a zmizel ze scény. Zjevně o podnikání, které kolovalo v krvi tří generací jeho rodiny, ztratil veškerý osobní zájem.

Katy se zhluboka nadechla a donutila se ke smířlivému tónu. Nebylo to snadné. Měla na Lukea Gilchrista hrozný vztek. „Určitě už víte, že by vaše babička ráda ukončila spor, který se mezi ní a vaší rodinou táhne léta.“

Luke se tvářil bezvýrazně. „Žádný spor tu není.“

„Jak to můžete říct?“

Pokrčil rameny. „Náš vztah se nedá označit za blízký, ale o žádné neshody tu nejde. Roztržky naznačují aktivní, pokračující nepřátelství. Já ale nemám o ni ani o zbytek rodiny takový zájem, abych se obtěžoval vést s někým z nich válku.“

Katy se znovu zachvěla. Napadlo ji, že za těchto okolností Gilchristův klan může považovat za štěstí, že se s nimi ten parchant nepustil do křížku. V tom případě by dnes byli v ještě větší bryndě než teď.

„Lukeu, přijela jsem vás požádat, abyste na minulost zapomněl,“ promluvila tiše. „Vaše rodina vás potřebuje.“

V očích se mu mihla bolest, chlad a nevraživost. Pak se všechny emoce vytratily a ukryly se zpátky do hluboké propasti, odkud se vynořily. „Moje rodina je mrtvá.“

Katy pohlédla přes pokoj na spícího Zekea. „Chápu vaši ztrátu. Když mi bylo devatenáct, moji rodiče zahynuli při lodním neštěstí. Z celé rodiny jsem zbyla jen já a bratr.“

Nastalo krátké ticho.

„To je mi líto,“ řekl Luke nakonec. Část chladu z jeho hlasu odezněla. Znovu se rozhostilo ticho. Pak se zeptal: „Jak jste se vůbec dostala k tomu, že pracujete pro mou babičku?“

„Byla tak laskavá, že mi nabídla slušnou práci, když jsem ji zoufale potřebovala.“

„Opravdu?“ Luke na ni zvědavě pohlédl. „Jak zoufalá jste byla?“

Katy vážila každé slovo. „Když rodiče zemřeli, zbyl nám poměrně malý svěřenecký fond, který byl určený na bratrovo vysokoškolské vzdělání. Otec, jak jsme zjistili, už dva roky před smrtí balancoval na hranici bankrotu. Když zemřel, finančně všechno krachlo.“

„Takže jste byli na mizině?“

„V podstatě ano. Mattovi bylo teprve osm a já potřebovala co nejdřív začít pracovat, aby u mě mohl zůstat. V té době jsem studovala druhý ročník vysoké školy. Neměla jsem žádné schopnosti, které bych na pracovním trhu mohla nabídnout.“

„Snažíte se mi namluvit, že vás moje babička zaměstnala jako osobní sekretářku jen z laskavosti srdce? Tomu se mi nechce věřit. Justina Gilchristová nebyla nikdy proslulá dobročinností.“

„Přesto je to pravda.“ Katy se odhodlaně narovnala. „Snažím se jí to oplatit tím, že jsem ta nejlepší osobní sekretářka, jakou kdy měla. Teď, jestli vám to nevadí, bych se ráda vrátila k tomu podstatnému.“

„Šetřete dechem. Odpověď zní ne.“

„Obávám se, že zcela nechápete situaci,“ odsekla Katy ostře.

„Určitě chápu. Gilchristova společnost má potíže. Moje babička už posledních několik let hapruje se zdravím. Kolik jí vlastně je? Jednaosmdesát? Nebo dvaaosmdesát?“

„Dvaaosmdesát,“ souhlasila Katy škrobeně.

„Řídí své soukromé království už léta a konečně ztrácí sílu. Má problémy nejméně ve dvou restauracích. Gourmet, její nový podnik, který se specializuje na mražené pokrmy, se na trhu neprosadil tak, aby přežil. Vedení začíná být netrpělivé, protože neexistuje žádný zjevný dědic, který by zaujal její místo, a dělá si starosti o vlastní budoucnost. Ti nejlepší skáčou přes palubu.“

Katy nepříjemně polkla. Ačkoli to mělo být tajemství, říkal naprostou pravdu. „Jste pozoruhodně dobře informován.“

„Vydělávám si informacemi na živobytí. Používám je stejně jako ostatní lidé kyslík.“

„Chápu. No, protože se zdá, že finanční obrázek jste si udělal sám, nebudu zacházet do podrobností. Ráda bych vás upozornila, že Gilchristova společnost není jen tak ledajaká anonymní korporace. Je to rodinný podnik. Podnik vaší rodiny. Myslela bych si, že k němu budete cítit aspoň nějakou loajalitu.“

Luke se chladně usmál. „No tak.“

„Dobře, takže nemáte Justinu rád.“ Katy rychle pátrala po dalším úhlu pohledu. „Určitě však bez ohledu na problémy mezi vaší babičkou a otcem cítíte zodpovědnost vůči svým příbuzným.“

„Necítím.“ Luke mírně povytáhl černé obočí. „Vlastně necítím žádnou zodpovědnost.“

„Panebože, jak můžete být tak iracionální kvůli něčemu, co se stalo ještě před vaším narozením? K té neshodě došlo mezi vaším otcem a Justinou, ne mezi vámi.“

„Bylo to o něco víc než neshoda,“ připomněl jí Luke suše. „Babička vyškrtla mého otce ze závěti a mou matku do očí urazila. Než jsem se narodil, označila mě za parchanta a dala jasně najevo, že mě nepovažuje za dědice, natož za člena rodiny. Což mi, mimochodem, vyhovuje. Nepotřebuju její peníze ani potápějící se restaurační byznys.“

„To je zjevné,“ prohlásila Katy co nejrozumnějším tónem. „Ale o to tu nejde.“

„Ani můj otec její peníze nepotřeboval,“ pokračoval Luke, jako by vůbec nepromluvila. „Když ho Justina vydědila, začal od píky a ujal se malé restaurace v Kalifornii, která upadala. Postavil ji zpátky na nohy a pak ji od majitele koupil. Potom mu už nic nestálo v cestě. Když zemřel, patřilo nám sedm nejlepších restaurací v Kalifornii.“

„Lukeu, vaše babička si jeho úspěchů váží. Váží si i toho, co jste udělal vy. Teď vás ona i ostatní z rodiny potřebují. Vaše srdce na vás jistě naléhá, abyste jim pomohl. Týká se to spousty nevinných lidí. Jak byste se k nim mohl obrátit zády?“

„Stejně jako se před sedmatřiceti lety moje babička obrátila zády k mým rodičům.“

Katy krátce zavřela oči, potom zvedla řasy a zpříma se na Lukea podívala. „Je to nezpochybnitelné. Rozhodně jste Justinin vnuk. Taková zarytá umíněnost se pravděpodobně dědí v rodině jako barva očí. Panebože, nevím, proč se vůbec obtěžuju vám domlouvat.“

„Obtěžujete se tím, protože vás Justina Gilchristová platí, a když vám řekne, abyste něco udělala, tak to uděláte. Jak dlouho hodláte skákat, jak moje babička píská, Katy?“

Katy vzdychla. „Vy jste ten poslední skok. Doufám, že své postavení u Gilchristovy společnosti co nejdřív opustím.“

Luke přimhouřil oči. „Konečně už máte práce pro tu starou mrchu dost?“

„Takhle přede mnou o své babičce nemluvte,“ vybuchla Katy. Jeho nesnesitelná hrubost pokoušela její trpělivost. „Je to jasné?“

Luke se její pobouřené reakci blahosklonně usmál. Opřel se v křesle a položil si obuté nohy na poničený konferenční stolek. „Úplně si vás omotala kolem prstu, co?“

„Už jsem vám řekla, že jsem jí vděčná. Náhodou se mi práce pro ni líbila.“

Luke se posměšně ušklíbl. „Kecy!“

Katy zčervenala. „Aspoň většinou,“ opravila se s nutkavou upřímností. „V každém případě vás ujišťuju, že je ke mně mimořádně štědrá a že jsem se o byznysu naučila spoustu věcí, ke kterým bych se jinak vůbec nedostala.“

„Tak proč s tou prací tolik toužíte seknout?“

„Odcházím z Gilchristovy společnosti, protože hodlám sledovat vlastní obchodní plány.“

„Jaké?“ zeptal se Luke s mírným zájmem.

Ostražitě po něm pokukovala. Nebyla si jistá, kolik informací mu může prozradit. Gilchristovi uměli být nevyzpytatelní. „Hodlám si otevřít malý specializovaný podnik s rychlým občerstvením.“

„Velmi originální.“ Luke jí věnoval ponurý úsměv. „Předpokládám, že znáte míru krachu v restauračním podnikání.“

„Jsem si vědoma, že je velmi vysoká.“

„Do dvou let zkrachují tři restaurace ze čtyř.“ Poprvé Luke působil téměř vesele.

Katy došla trpělivost. „Protože vám neplatím za konzultaci honorář, ocenila bych, kdybyste mi žádnou radu nedával. Pokud ji někdy budu chtít, požádám o ni. Do té doby si nechte svůj profesionální úsudek pro sebe.“

Luke přimhouřil oči. „Mluvíte takhle i s Justinou?“

„Ta mě jen málokdy vytočí tak jako vy.“ Katy vstala ze židle a došla k oknu. S rukama sepjatýma za zády vyhlédla na rozbouřené moře a zhluboka se nadechla, aby se uklidnila. „Chci, abyste uvážil, co je tu v sázce, než zcela zavrhnete představu, že své rodině pomůžete.“

„Nic v sázce není. Aspoň nic takového, o co bych měl zájem.“

„Jak můžete být tak bezcitný?“ Katy se prudce obrátila. Koutkem oka postřehla, že Zeke zvedl hlavu a pozorně se na ni zadíval. „Myslete na svou tetu a strýce.“

„Proč?“

„Proboha, váš strýc Hayden je umělec. Velmi dobrý, náhodou. Ale pro vedení společnosti, jako je ta Gilchristova, nemá žádné nadání. Nemůže vkročit do Justininých šlépějí.“

„Já vím.“

„Jeho manželka Maureen řídí galerii. Vyzná se v umění, ale o byznysu týkajícího se jídla a pití nic neví. Ani ona nemůže společnost převzít.“

„Vidím, že se vás to všechno úzce dotýká.“

„A co vaše sestřenice Eden a bratranec Darren?“ pokračovala Katy zoufale. „Vaše babička nevěří, že by někdo z nich uměl společnost převzít. Eden prošla před půl rokem nechutným rozvodem a je zdrcená.“

„Ať si najde cvokaře.“

„Nepotřebuje psychiatra, ale podporu rodiny,“ odsekla Katy. „Taky si dělám starosti o vašeho bratrance Darrena. Poslední dobou se chová dost divně. Obávám se, že se něco děje, ale nemluví o tom.“

„Vždycky všechno rozebíráte do takových podrobností?“

„Mám na to právo. Ráda bych celou tuhle kaši napravila, ale sama to nedokážu. Je to vaše rodina. Měl byste se do toho vložit.“ S rukama založenýma pod ňadry začala přecházet po pokoji. „Všechno se hroutí. Musím něco udělat.“

„Proč prostě nedáte výpověď? Byla by to ta nejjednodušší cesta,“ prohodil Luke a pozoroval ji, jak chodí sem a tam.

„To nemůžu, aspoň dokud neudělám, co je v mých silách, abych Justině pomohla společnost zachránit. Copak to nechápete? Dlužím jí to.“

„Jen kvůli tomu, že vám dala práci?“

„Ano.“

„Něco vám povím. Chytří zaměstnanci nejsou loajální, a už vůbec ne v dnešní době. Nevydělává to.“

Katy obrátila hlavu a setkala se s jeho pohledem. „Co vy víte o loajalitě?“

Luke sevřel ústa. „Nepotřebuju vaše přednášky, Katy Wadeová.“

Kousla se do jazyka. „Takhle se nikam nedostaneme.“

„Souhlasím.“

„Dobře. Nebudu už ztrácet čas, abych apelovala na váš zjevně neexistující smysl pro rodinnou zodpovědnost. Zkusme to jinak. Nemohl byste považovat záchranu Gilchristovy společnosti za profesionální výzvu?“

Luke se krátce zakřenil, až se jeho zuby bíle zablýskly. „Musím přiznat, že jste vytrvalá. Co bych musel udělat, abych vám váš úmysl rozmluvil?“

„Nic. Potřebuju vás.“

Povytáhl obočí. „Opravdu?“

Katy spatřila záblesk v jeho očích a zmocnily se jí rozpaky. To bylo hloupé přeřeknutí. Jako Gilchrist si ta slova samozřejmě vyložil tím nejhorším možným způsobem.“

„Všichni vás potřebujeme. Rozumíte?“

Katy si představila, jaké problémy na ni v Dragon Bay čekají. Nesměla to ještě vzdát. „Díky bohu máme Frasera. Nevím, co bychom si bez něj počali. Ale Fraser to sám nezvládne. Justina mu nedá takovou moc, aby vedl společnost sám.“

„Kdo je Fraser?“

„Co?“ Katy se na Lukea zamračila. Ta otázka odvedla její pozornost. „Ach, Fraser. Fraser Stanfield. Je to výkonný ředitel a od chvíle, kdy se Justina začala stahovat z aktivní vedoucí role, řídí centrálu. Je velmi schopný, ale pro vaši babičku je rozhodující, že není Gilchrist.“

„Je stejně loajální jako vy?“

„Skoro. Jak už jsem řekla, je ohromný. Snažím se mu pomáhat, ale jsem Justinina osobní sekretářka, takže se starám o jiné věci. Zařizuju jí všechno, jak nejlíp dovedu, ale ani já nejsem Gilchristová. Pokud jde o Justinu, je přesvědčená, že společnost může řídit jen Gilchrist. Musíte se vrátit domů, Lukeu. Je to vaše povinnost.“

„Nechci z Gilchristovy společnosti ani ň, a tím to končí. Jestli si to nedokážete srovnat v hlavě, jste ještě tvrdohlavější, než obviňujete mě,“ ušklíbl se.

Katy se na něj dívala v pobouřeném zoufalství. Myslí to vážně, uvědomila si. Nemám šanci ho zviklat. Rozhodl se a basta.

Hodně se své babičce podobal.

Zastavila se přímo před ním a založila si ruce v bok. „Chcete něco vědět, Lukeu Gilchriste? Měl byste se stydět.“

„Toho mě ušetřte.“

„Ne, neušetřím vás. Dostanete, co si zasloužíte.“ Zeke zavrčel, což ji na vteřinu zastavilo. Zabodla do psa podrážděný pohled a potom se zadívala zpátky na Lukea. „Je mi jedno, jestli na mě poštvete tu stvůru. Stejně vám řeknu svoje.“

„Nebojte se. Myslím, že Zeke pro vás není rovnocenný soupeř.“

„Připadá vám to legrační?“ obořila se na něj.

„Nijak zvlášť. Ale je to zajímavé. Rozhodně jste oživila mé jinak velmi nudné odpoledne.“

„To se vsadím,“ odsekla Katy. „Protože všechna vaše odpoledne musí být nudná. A k večerům bych se raději nevyjadřovala.“

„Jsou stejné. O nic zajímavější než dopoledne a odpoledne,“ připustil Luke suše.

„Myslíte si, že je to jeden velký vtip? V tom případě mám pro vás novinu, Lukeu Gilchriste, není to vtip. Je toho spousta v sázce. Máte šanci zachránit všechno, co vaše babička celý život budovala. Závisejí na vás budoucí generace Gilchristových. Jen vy jste v postavení, abyste udržel společnost na nohou a zachránil hrdý odkaz své rodiny.“

„Začínáte mluvit jako chodící reklama,“ utrousil Luke.

„Je mi jedno, jak vám to připadá. Snažím se vás přimět, abyste pochopil, čeho se vzpíráním svým povinnostem vzdáváte. Jen si představte, čeho byste mohl dosáhnout! Justina Gilchristová vybudovala v Seattlu řetězec restaurací. Jako její vnuk a logický dědic můžete zaujmout její místo. Jste jediný, kdo to dokáže.“

„Už se nemůžu dočkat.“

„Posmíváte se mi.“

„Možná. Trochu. To, co jsem řekl dřív, beru zpátky. Nejste jen zajímavá, jste rozhodně zábavná.“

„Jděte k čertu.“ Katy znechuceně rozhodila ruce. „Všichni měli pravdu, když říkali, že nemá smysl snažit se vám domluvit. Měla jsem je poslechnout.“

„To je pravda. Ale vy se radami často neřídíte, viďte?“

„Gilchristovi nedávají rady, vydávají příkazy. Máte pravdu. Už mě unavuje je přijímat.“ Katy došla zpátky ke křeslu, na kterém předtím seděla. Popadla svůj žlutý kabátek a aktovku, a aniž se ohlédla, vykročila na chodbu.

„Sakra,“ zamumlal Luke.

Rychle vstal a následoval ji ke dveřím. Uslyšela na podlaze z tvrdého dřeva jeho kroky.

„Vím, že mi za rady neplatíte,“ ozval se za ní, „ale stejně vám jednu dám. Až u Gilchristovy společnosti skončíte, rozhodně nezůstávejte v obchodní branži. Jste příliš přecitlivělá.“

„Já? Přecitlivělá? To zní směšně od někoho, kdo v sobě dokáže dusit zášť šestatřicet let. Strčte si svou radu tam, kam slunce nesvítí, pane Gilchriste. Já o ni rozhodně nestojím.“ Prudce otevřela dveře a vyšla na terasu.

Déšť bušil do střechy a valil se přes okraje. Mezi schody a jejím autem se už vytvořilo několik kaluží. Rozhodně promokne. Bude to vhodné zakončení promarněného dne.

„Lije jako z konve,“ prohodil Luke za jejími zády. „Počkejte chvilku, přinesu vám deštník.“

„To pusťte z hlavy. Nechci se zdržovat v blízkosti vás a vašeho divokého psa už ani minutu.“

Katy sešla z verandy a okamžitě byla promočená na kůži. Její vlasy se změnily v mokrou změť, která se jí lepila ke krku a přepadávala jí do očí.

Měla takový vztek, že ji vůbec nenapadlo, aby si vzala kabát. Déšť okamžitě promočil její žlutou hedvábnou halenku, takže byla prakticky průsvitná. Ani tenká podprsenka a krajkový živůtek proti přívalu vody nic nezmohly. Zlostně si uvědomila, že pravděpodobně vypadá jako polonahá.

„Hrome,“ zamumlal Luke, zatímco za ní scházel ze schodů. „Taková pitomost. Než pojedete, měla byste se vrátit do domu a usušit se.“

Katy se k němu obrátila. Opatrně držela mokrou aktovku před sebou, aby neviděl, jak se jí pod tenkou halenkou rýsují vztyčené bradavky. „Už jsem vám to jednou řekla, ale klidně vám to zopakuju. Až budu chtít vaši radu, zaplatím za ni. Do té doby laskavě sklapněte.“

„Jak chcete…“ Luke otevřel dveře jejího auta a posměšně se uklonil. Byl stejně zmoklý jako ona. Vlasy mu visely kolem obličeje v rozcuchaných chomáčích a černý svetr se dal ždímat.

Nebylo možné dostat se do auta, aniž by odložila aktovku na stranu. Katy ji vztekle hodila na přední sedadlo, shrbila ramena a naklonila se dopředu v marném úsilí zakrýt se před Lukeovým pohledem. Usedla za volant a sáhla po klíčkách.

„Jeďte opatrně.“ Luke smyslně zkřivil ústa a přejel pohledem přes její halenku.

Kate ucítila, jak jí projelo pobuřující vzrušení. Je to šílené, okřikla se. Žádný muž na mě nikdy neměl takový vliv. Jako by mě zaklel.

Odhrnula si mokré vlasy z očí a zabodla do něj podrážděný pohled. Najednou se hráz jejích emocí provalila. „Doufám, že si svou mizernou existenci na tomhle bohem zapomenutém útesu užíváte. Doufám, že milujete každou minutu, kterou strávíte úvahami o svých hromadách zlata.“

„Díky.“

„Snad vás potěší vědomí, že když vás rodina potřebovala, obrátil jste se k ní zády, stejně jako se Justina obrátila zády k vašemu otci před všemi těmi lety.“

„Vynasnažím se.“

Teď Katy přímo zuřila. „Doufám, že si svou pomstu vychutnáte, ale varuju vás, za pár let radost opadne. Vaše babička to už zjistila.“

Lukeovy oči se náhle zablýskly něčím nebezpečnějším než pouhým pobavením. Stále držel dveře auta otevřené, ale opřel si pěst o střechu a sklonil hlavu.

„Kdo, sakra, jste, Katy Wadeová, a proč se tolik zajímáte o budoucnost mé rodiny? Musela jste se v předchozím životě provinit něčím strašlivým, když jste se ustanovila strážným andělem Gilchristova klanu.“

„Vysvětlila jsem vám, že jsem vaší babičce vděčná. A své dluhy vždycky platím.“

„Proč vám tu práci dala, když vám bylo devatenáct? A nesnažte se mi namluvit žádné nesmysly o jejím laskavém srdci. Vím toho o ní příliš, abych vám na ně skočil.“

Katy energicky otočila klíčky v zapalování a protestující motory konečně naskočily. „Zaměstnala mě, protože má silné cítění pro rodinnou hrdost a zodpovědnost. Viděla v té příležitosti nápravu toho, co váš otec udělal mé matce, a využila ji.“

Luke strnul. „O čem to, krucinál, mluvíte?“

„Copak vám to ještě nedošlo? To mou matku nechal váš otec čekat u oltáře, když se rozhodl utéct se sekretářkou.“

Koniec ukážky

Table of Contents

Tiráž

Titulná strana

KAPITOLA JEDNA