Vzor citace: JANEČKOVÁ, E. Právní aspekty sebeobrany. 1. vydání. Praha: Wolters Kluwer, 2015. 172 s.

© JUDr. Eva Janečková, 2015

ISBN 978-80-7478-760-7 (brož.)

ISBN 978-80-7478-764 (e-pub)

Seznam zkratek

Všechny citované právní předpisy jsou uváděny ve znění pozdějších předpisů, pokud není výslovně v textu uvedeno jinak.

trestní řád

zákon č. 141/1961 Sb., trestní řád

trestní zákoník

zákon č. 40/2009 Sb., trestní zákoník

občanský zákoník

zákon č. 89/2012 Sb., občanský zákoník

zákon o obětech trestných činů

zákon č. 45/2013 Sb., o obětech trestných činů a o změně některých zákonů (zákon o obětech trestných činů)

Úvod

Ústava České republiky ve svém článku 2 odst. 4 říká, že každý občan může činit, co není zákonem zakázáno, a nikdo nesmí být nucen činit, co zákon neukládá. Je-li však nějaké konání zákonem zakázané, člověk tak potom konat nesmí, a koná-li tak přesto, potom je povinností státu přimět zákon přestupující subjekt, aby se daného jednání zdržel, a zajistit, aby nesl za své jednání odpovědnost. Co však dělat v situaci, kdy nějaký subjekt zamýšlí protiprávně jednat nebo už protiprávně jednat začal a není pravděpodobné, že by se v dané chvíli mohla uplatnit donucující role státu?

Bránit sebe, své blízké nebo svůj majetek je nezadatelným morálním právem člověka. Právo na sebeobranu je proto ustanoveno také legislativně. V případech stanovených zákonem má občan právo bránit zákonným způsobem svá práva, a to i za použití přiměřeného donucení a násilí. Řešení konfliktních situací spojených s fyzickým útokem často vyžaduje narušení práv jiných osob a může nést riziko zranění nebo smrti účastníků na obou stranách. Takové jednání má zpravidla právní následky. Být dobře připraven na řešení tak rizikové situace, jakou je sebeobrana, si vyžaduje alespoň základní znalost jejích právních aspektů. Jak je všeobecně známo, neznalost zákona neomlouvá. Každý by proto měl být alespoň v hrubých rysech obeznámen s právní podstatou sebeobrany a tím snížit riziko právního postihu za své jednání, kterého se veřejnost často obává.

O sebeobraně, boji z blízka nebo pouličním boji se často mluví jako o boji, kde neplatí žádná pravidla. To však není zcela pravda. Samozřejmě, útočník žádné morální zásady nebo právní normy nerespektuje. Ale je to právě on, kdo stanovuje „pravidla“, za kterých se konfliktní situace odehraje. Na to musí obránce pamatovat a podle toho se na případný útok takticky připravit. Dále existují pro obranu „pravidla“, která stanovuje právní řád. Pokud se má obránce vyhnout právnímu postihu za porušení zákona, musí tyto meze dodržovat. V rámci obrany se většinou obránce musí dopustit jednání, které by za obvyklých okolností bylo posouzeno jako protiprávní. Zákon na tyto situace pamatuje a stanovuje tzv. okolnosti vylučující protiprávnost činu.

Je mnoho lidí, kteří se domnívají, že jich se sebeobrana a situace, kdy by se museli bránit, netýká. Jak však bude uvedeno dále, počet trestných činů je vysoký a každý z těchto činů má nějakou oběť.

Především násilné trestné činy, zejména znásilnění, patří mezi nejméně oznamované delikty, ačkoli je, s výjimkou vraždy, znásilnění považováno za nejvíce zraňující zločin. Oficiální statistiky doprovází tzv. vysoká latence (zatajování a skrývání činů). Častěji bývají oznamovány případy, kdy došlo k vážnějším tělesným zraněním nebo byl čin spáchán neznámým agresorem.

Podíváme-li se konkrétně na statistiky znásilnění, je uváděno, že v ČR je oficiálně registrováno jedno až dvě znásilnění denně – předpokládá se, že znásilnění je oznamováno pouze v 8 % případů. Znásilnění, ke kterému došlo v rámci rodinných a partnerských vztahů, je nahlašováno pouze v 3 % případů.

Se sexuálním násilím se v průběhu svého života setká až 25 % žen a 6–10 % mužů – oficiální statistiky postihují pouze zlomek skutečného výskytu jevů sexuálního násilí.

V souvislosti se spácháním trestného činu je nutné zmínit pojem viktimizace, která nabývá zvláštního významu právě u násilných trestných činů. Slovo trauma pochází z řečtiny a znamená ránu, která se znovu otevírá. Rozlišuje se traumatická událost, traumatický zážitek a individuální traumatická reakce. Zkráceně můžeme hovořit o prožitku intenzivního stresoru (události), který pro postiženou osobu subjektivně představuje ohrožení života nebo masivní ohrožení psychické integrity. Působením vnějšího činitele jsou vyřazeny (blokovány) biologické a psychické adaptační mechanismy oběti. Jestliže není traumatická zkušenost „zpracována a integrována“, je spojena s poměrně širokou škálou tělesných a psychických následků – symptomů. Mezi nejčastěji zmiňované patří znovuprožívání traumatu ve vzpomínkách, snech, flashback (vůlí neovlivnitelné vybavování např. pachů, obrazů), vyhýbání se podnětům, které připomínají traumatickou zkušenost, vzrušivost, popudlivost, podrážděnost apod.

Podle současné viktimologie je jádrem viktimizace určité narušení životní rovnováhy oběti. Trestný čin a jeho následky více či méně poškozují kvalitu života v několika směrech. Běžná kvalita života, kterou představují především uspokojivé sociální vztahy, finanční jistota, představa o osobní budoucnosti, schopnost pracovat či iluze dobrého světa, se snižuje, neboť zločin do těchto dimenzí vnáší nerovnováhu. Jelikož je každý trestný čin odlišný od jiného trestného činu a každá oběť prožívá jiné situace, musíme vycházet z následujících faktů:

–Prožívání viktimizace je individuální. To znamená, že stejný zločin může generovat různé obrazy viktimizace, respektive oběti.

–Všechny oběti vykazují krátkodobé následky, jen některé oběti vykazují následky dlouhodobé.

–Existují zvláště zraňující zločiny a existují také zvláště zranitelné oběti.[1]

Termín viktimizace pochází z kriminologické psychologie. Viktimizace je proces, během něhož se potenciální oběť stává obětí skutečnou. Rozlišují se různá stadia. Primární viktimizace je traumatická zkušenost. Jedná se o přímou újmu způsobenou pachatelem oběti. K primární viktimizaci dochází nevyhnutelně vždy, když se jedinec stane obětí trestného činu. Tímto okamžikem viktimizace zpravidla začíná, avšak zdaleka nekončí. Obětí je samotný trestný čin vnímán jako začátek dalších nepříjemností, které zpravidla trvají delší časový úsek než samotný trestný čin. Trestný čin je obětí vnímán jako svévolná událost, jež nemá logické opodstatnění, vysvětlující, proč se stal. Vždy zastihne jedince nepřipraveného a vždy se jedná o kritickou událost, která se vymyká běžné lidské zkušenosti.

Během probíhajícího útoku se jednotlivé oběti chovají různě. Některé jsou útokem zcela paralyzovány a jsou zcela pasivní, jiné oběti mohou reagovat křikem, voláním o pomoc, pokusem o útěk či se začnou aktivně bránit. Zvolit optimální variantu chování je samozřejmě obtížné, poněvadž oběť je útokem zaskočena, nachází se ve stresu a neví, co může od pachatele očekávat. Naopak pachatel je většinou na útok připraven, a proto je ve výhodě. Optimální chování záleží na konkrétní situaci. Někdy je lépe zůstat zcela pasivní, např. když je pachatel ozbrojen střelnou zbraní, a někdy je naopak výhodnější aktivní sebeobrana. Nalezením optimálních taktik chování obětí se zabývá viktimologická prevence.

Chování oběti působí významně na vývoj trestného činu a především na samotné chování pachatele. Důraz na chování oběti je kladen již ve fázi před zahájením trestného činu, kdy oběť sama může svým chováním vyprovokovat pachatele. Takovéto chování má za následek nejčastěji ublížení na zdraví. Například trestný čin znásilnění může být způsoben vyzývavým stylem oblékání či chováním, které může v pachateli vyvolat mylnou domněnku, že oběť s pohlavním stykem souhlasí. Neopatrnost, lehkomyslnost a důvěřivost oběti vede zase často k majetkové trestné činnosti. Opačný přístup oběti spočívající v nevyhledávání viktimogenních oblastí, situací a konfliktů a ve smírném řešení sporů vede k předcházení viktimizaci.

Újma přímo způsobená pachatelem v rámci trestného činu (primární viktimizací) zahrnuje tzv. primární rány. Rozlišujeme tři druhy primárních ran:

a)fyzická újma – zahrnuje všechny druhy zranění až po usmrcení;

b)finanční újma – spočívá v jakékoli újmě, kterou oběť pociťuje na svém majetku; jedná se o poškození cizí věci, ztrátu majetku, ušlý zisk a také o náklady na léčení;

c)emocionální újma – nelze přesně definovat, jsou značně rozmanité, záleží na konkrétní osobnosti jedince a míře jejího prožívání (např. nespavost, úzkostné stavy, fobie, plačtivost, snížená pracovní výkonnost aj.).

Sekundární viktimizace zahrnuje druhotné poškozování oběti, které je zapříčiněno necitlivým či negativním přístupem k oběti. Sekundární viktimizace zahrnuje všechny ostatní negativní vedlejší důsledky spáchaného činu, které nastaly po jeho ukončení. Do této fáze se řadí především nevhodné zacházení s obětí ze strany orgánů činných v trestním řízení, samotné jednání pachatele po spáchání trestného činu, ale také sociální prostředí, ve kterém se oběť nachází. Není tedy omezen zdroj, který může tuto újmu způsobit. Může se jím stát kdokoli, kdo přichází s obětí do styku, a to jak z titulu formální instituce, tak z privátní sféry poškozeného. V mnoha případech tak sekundární viktimizaci způsobují osoby, na které se oběť obrací s prosbou o pomoc. V této souvislosti bývá uváděna základní zásada, jež spočívá v tom, že všechny osoby, které k oběti přistupují na základě své profese, si musí jasně uvědomit, že oběť trestný čin nespáchala.

Stejně jako při primární viktimizaci i zde oběť zažívá újmu (sekundární rány). Tato újma bývá hlavně psychologického rázu a je tvořena především těmito třemi pocity:[2]

a)pocit nedůstojnosti – pocit ponížení a ztráty lidské důstojnosti je průvodním jevem především u poškozených mravnostními delikty, jako je např. znásilnění či sexuální zneužívání, a to jako důsledek možného necitlivě vedeného výslechu, netaktního a necitlivého přístupu osob, které s obětí přicházejí do styku v rámci trestního řízení. Stejný pocit však může vyvolávat nevhodná reakce okolí nebo necitlivý zásah medií. Empirické výzkumy prokázaly, že se veřejnost takovýchto obětí straní na základě vlastního přesvědčení, že na trestném činu nese oběť také svou vinu. Je tím myšleno vinění oběti nad rámec objektivity, zveličování podílu oběti na spáchaném skutku, hledání viny tam, kde svou roli nesehrála, a především mýty, předsudky a stereotypy, které se zavinění týkají;

b)pocit izolace – tento pocit úzce souvisí s předchozím pocitem nedůstojnosti a zpravidla bývá jeho důsledkem. Okolí přestane s obětí komunikovat a snaží se jí vyhýbat nebo kontakt s ní omezovat na minimum. Toto chování je způsobeno jednak výše uvedeným mýtem a jednak neznalostí této situace, kdy okolí neví, jak s obětí komunikovat, a ve snaze jí neublížit se od ní raději zcela distancuje. Opakem tohoto jednání bývá tzv. „strategie ignorování faktu trestného činu“. Jedná se o situace, kdy blízké okolí komunikuje s obětí, jako by se nic nestalo, vyhýbá se hovoru o negativním zážitku a vybízí ji k tomu, aby na kritický incident konečně zapomněla. Tato strategie blokuje přirozené mechanismy vyrovnávání se s traumatem. Zavedené mýty, které říkají, že je třeba se k oběti chovat, jako by se nic nestalo, nebo že oběť je nemocným člověkem, kterého vyléčí odpočinek a klid, jsou naprostým výmyslem. Oběť nikdy zcela nezapomene na trestný čin a na návrat do všedního života nemůže pasivně čekat. Takováto jednání oběť velmi citlivě vnímá a tuto změnu může po čase chápat jako změnu vlastní osobnosti, když se utvrzuje v dojmu, že ji kritická událost změnila natolik, že již není schopna se vrátit do běžného života;

c)pocit nespravedlnosti – souvisí s nesouladem představy poškozeného o průběhu trestního řízení a jeho průběhu reálného. Tento pocit vyvolávají nejčastěji okolnosti jako např. vyšetřování pachatele na svobodě, shovívavé tresty nebo podmíněné odsouzení, nedostatek informací, délka celého trestního řízení, příp. odkládané soudní jednání, nedostatečná ochrana soukromí poškozeného a samotné procesní role poškozeného v přípravném řízení i před soudem a dále ochrana společenských práv oběti. Tento pocit dále posiluje vědomí, že pachateli trestného činu je věnována mnohem větší pozornost ze strany státu, co se týče zachovávání jeho zákonných práv, možností resocializace, polehčujících okolností apod., což poškozenému přirozeně může přijít absurdní v porovnání s následky trestného činu tak, jak je na sobě poškozený sám vnímá. Poškozený je v průběhu celého trestního řízení považován za zdroj informací, který napomáhá k odsouzení pachatele a je odkázán prakticky sám na sebe a své sociální okolí, zatímco pachatel má v zákonem stanovených případech státem nařízeného a státem hrazeného obhájce. V posledních letech se objevuje snaha s touto problematikou bojovat prostřednictvím sociálních služeb, které mají za cíl zajistit péči o oběti trestných činů.[3]

Na obecné úrovni jsou pochody sekundární viktimizace popisovány takto:

–očerňování oběti;

–obviňování a přenášení viny na oběť;

–nerespektování soukromí oběti;

–poškozování dobrého jména oběti;

–bagatelizace újmy.[4]

Obrana proti násilně jednající osobě je vysoce emocionálně zátěžovou situací, během které je extrémně těžké usuzovat racionálně a jednat podle teoretických pouček. Z výše uvedeného však vyplývá, že být obětí je ještě více zatěžující.

[1] Čírtková, L. Zločin očima oběti. Zpravodaj Bílého kruhu bezpečí, 2/2011, s. 6.

[2] Čírtková, L. Forenzní psychologie. 2. vyd. Plzeň: Aleš Čeněk, 2004, s. 104–106.

[3] Hofrichter, T. Viktimizace a pomoc obětem trestného činu. Diplomová práce. Praha: Právnická fakulta UK v Praze, 2012, s. 20 a násl.

[4] Čírtková, L. Viktimologie pro forenzní praxi. Praha: Portál, 2014, s. 61 a násl.

KAPITOLA 1

Kriminalita v ČR

Rozsah kriminality je počet činů, které lze z hlediska trestního práva definovat jako trestné činy, případně činy jinak trestné (není-li osoba, která čin spáchala, trestně odpovědná), spáchaných na vymezeném území, např. na území státu, kraje či obce, za určité časové období, zpravidla za rok.

Prostřednictvím statistických údajů o kriminalitě získáváme informace pouze o kriminalitě registrované (zjevné), tj. té, která vyšla najevo, a byla proto evidována v oficiálních statistikách. Jde tedy vždy jen o větší či menší část kriminality skutečné. Rozdíl mezi kriminalitou skutečnou a kriminalitou registrovanou je označován jako kriminalita latentní (skrytá).

Přestože je velice obtížné zjistit skutečnou míru latence, některé obecnější poznatky z těchto výzkumů vyplývají:

•V podstatě u všech druhů kriminality je latentní kriminalita vyšší než kriminalita registrovaná (méně je trestných činů oznámených než neoznámených).

•Míra latentní kriminality se liší podle jednotlivých druhů kriminality (větší míra latence se předpokládá u domácího násilí, sexuálně motivovaných trestných činů mezi rodinnými příslušníky, zneužívání dětí, drogové kriminality, organizovaného zločinu, hospodářské kriminality aj.).

•Míra latence je zpravidla vyšší u méně závažných majetkových trestných činů než u závažnější majetkové kriminality.

•S vyšší četností trestné činnosti se zvyšuje pravděpodobnost policejní registrace.

•Z geografického pohledu se minimálně ve velkých městech do značné míry překrývají základní charakteristiky latentní kriminality s kriminalitou registrovanou.

•Ženy se dopouštějí trestné činnosti méně často než muži, stejně jako je tomu u kriminality registrované, i když rozdíl mezi nimi je u latentní kriminality nižší.

•Existuje vysoká míra latentní kriminality u dětí a mládeže, zejména u méně závažných trestných činů.

Použijeme-li kriminální statistiky při vyvozování závěrů o vývoji skutečné kriminality, je nutné vycházet ze skutečnosti, že tyto statistiky reflektují především fungování a efektivitu institucí kontroly zločinnosti. Částečný vzestup či pokles registrované kriminality lze také přisuzovat změně v možnostech a schopnostech policie zjistit, že došlo ke spáchání trestného činu, případně odhalit pachatele, přičemž ke změně vývoje skutečné kriminality dojít nemusí, pouze se přesune část latentní kriminality do kriminality skutečné.

Objasněnost je počet registrovaných trestných činů, u kterých byl policií odhalen pachatel, bez ohledu na to, zda byl potom trestně stíhán. Míra objasněnosti se udává v procentech a rozlišuje se podle jednotlivých druhů kriminality, vliv má také oblast, kde byl čin spáchán.

Míra objasněnosti ovlivňuje důvěru obyvatelstva v efektivitu orgánů činných v trestním řízení. To koresponduje se zvýšením či snížením ochoty obyvatel oznamovat trestné činy, což pak způsobuje přesun části latentní kriminality do kriminality registrované nebo naopak. Tím se opět ovlivní míra objasněnosti kriminality, jež společně s tím, jaká je míra latentní kriminality, ovlivňuje představu pachatele (případně budoucího pachatele) o tom, zda bude úspěšný, případně jaká je pravděpodobnost, že jeho čin bude oznámen a on sám bude dopaden.

1.1 Prevence kriminality

Ačkoli jsou definice prevence kriminality dosti pružné, vycházejme z popisu prevence kriminality jako souboru nejrůznějších mimotrestních aktivit, které se orientují na odstranění, oslabení či neutralizaci kriminogenních faktorů s cílem zastavit růst kriminality nebo docílit jejího zmenšení. Půjde tedy o působení na faktory kriminality, příležitosti a podněty k páchání trestné činnosti, potenciální pachatele, potenciální oběti a o vytváření zábran proti páchání trestných činů. Do takto koncipovaného modelu prevence kriminality tedy nezahrnujeme prevenci represí.

Za primární prevenci lze považovat např. plánování výstavby sídliště tak, aby bylo plnohodnotnou součástí města, aby mělo dostatek obchodů, služeb, škol, hřišť a jiných zařízení pro aktivity ve volném čase.

Sekundární prevence zaměřuje svoje aktivity na potenciální pachatele, potenciální oběti a kriminogenní situace. Mohou to být např. děti bez náležitého dozoru, děti dopouštějící se záškoláctví, narkomani, bezdomovci aj. Příkladem sekundární sociální prevence je zařazení nezaměstnaných do programu profesní přípravy nebo práce streetworkerů. Kriminogenní situace, na jejíž překonání se sekundární prevence zaměřuje, může mít podobu např. nebezpečné křižovatky nebo nádražní haly, kde se shromažďují kriminální živly, ale i dezorganizované městské čtvrti, chatové kolonie apod.

Terciární prevence si klade za cíl zamezit opakování trestné činnosti, tedy předcházet recidivě jak pachatele, tak recidivě viktimologické. Předpokládá tudíž, že už ke spáchání trestného činu došlo. U obětí půjde i o předcházení sekundární viktimizaci, napravení následků trestného činu a poskytnutí potřebné pomoci. U pachatelů jde o jejich sociální reintegraci, kterou se zabývá penologie.

Jinak než podle adresátů preventivní činnosti přistupují ke klasifikaci prevence autoři zaměřující se na samotný obsah preventivních činností. Určující je pro ně otázka, co konkrétně lze učinit, aby k trestnému činu nedošlo. Prevence se stává srozumitelným úkolem, vycházíme-li z teorie, že každý zločin potřebuje nutně tři prvky – pachatele, oběť a místo, kde se odehraje. Kriminálnímu jednání pak účinně předejdeme, vyřadíme-li ze hry alespoň jeden z elementů. Zločin se nestane, pokud chybí pachateli vhodná oběť, a to i přes to, že podmínky k jeho spáchání mohou být ideální. Stejně tak se může potenciální oběť pohybovat ve velmi rizikovém prostředí, ale není-li přítomen člověk se sklony k deviantnímu chování, nemusí se ničeho bát. Ani setkání oběti s pachatelem nemusí vyústit ve spáchání trestného činu, pokud k němu dojde na místě, které pro hladký průběh deliktu nevytváří příznivou situaci. Přestože podobné rozbory vyznívají zcela triviálně, většina teorií prevence kriminality stejně jako zcela konkrétních a běžných preventivních opatření v podstatě neodráží nic jiného než příklon k jedné straně zmíněného trojúhelníku (pachatel – oběť – místo). Odpovídá mu i další často používané členění preventivních aktivit na prevenci viktimologickou (zaměřenou na oběť), prevenci sociální (zaměřenou na téma osobnost pachatele a kriminogenních faktorů, které ji mohou nepříznivě formovat) a prevenci situační (orientovanou na místo či podmínky, za nichž ke zločinům dochází). Každá z nich má svoje silné i slabé stránky.

Viktimologická prevence vychází z viktimologických výzkumů, které jsou krom jiného zdrojem poznatků o činitelích, jež přispívají ke zvýšenému riziku viktimizace. Samotné preventivní aktivity spočívají ve zprostředkování těchto informací potenciálním obětem, a to nejčastěji formou plošné osvěty. Podstatou viktimologické prevence je tedy její informační moment. Je orientována především na potenciální i skutečné oběti a svoji činnost zaměřuje na osvětu, poradenství, vštěpování obecných i speciálních zásad ochrany ohrožených osob. Osvětová činnost poučuje o tom, jak se mají lidé chovat, aby sebe a svůj majetek zbytečně nevystavovali zvýšenému nebezpečí napadení, ale také jak se před útokem bránit a jak se chovat během a po útoku. Do viktimologické prevence zahrnujeme rovněž výcvikové kurzy verbální a fyzické sebeobrany, terapeutické a rehabilitační zacházení po přestálém útoku i prevenci viktimologické recidivy aj. Důležitým aspektem viktimologické prevence je její přiměřenost. Pokud budou občané každodenně vystavováni znepokojivým zprávám o hrozícím nebezpečí, může to vést až k posedlosti riziky všeho druhu a opevňovací mentalitě, kdy nejenže ze svých obydlí vytvářejí nedobytné tvrze, ale zároveň omezují na minimum své cesty do „nebezpečného světa“. Paradoxně přitom platí, že čím méně se nás do něj vydá a čím omezenější se stanou mezilidské vztahy a přirozené kontakty, tím nebezpečnější „svět venku“ skutečně bude. U viktimologické prevence je proto vždy potřeba domýšlet, v jaké míře je přínosem a v jaké už je ke škodě lidského společenství.

Sociální prevence se svými aktivitami orientuje na kriminogenní faktory ovlivňující pachatele a jeho sklony k trestné činnosti. Termín sociální prozrazuje, že důraz je kladen na působení společnosti. Společnost a stát dociluje žádoucího stupně konformity lidského chování především vnější kontrolou. Jedná se hlavně o právní řád, mravní řád a jednotlivá náboženství, přičemž nejsou míněna pouze formulovaná pravidla lidského chování, ale i zvyky, zvyklosti, obyčeje a rituály. S těmito normativními systémy souvisí také korespondující hodnotové systémy, kulturní a subkulturní tradice a jednotlivé životní styly. Působení normativních systémů se vyznačuje sankcionováním určitého typu chování, ať už jde o sankce negativní (pokuty, tresty, morální izolace aj.), či pozitivní (odměny, pochvala, morální ocenění aj.). Základním cílem veškerých intervencí je pozitivně zasáhnout do průběhu života jedince, a to za účelem oslabení rizikových vlivů a posílení vlivů ochranných. Možná i proto by se více hodil termín vývojová prevence, který se ale v naší zemi na rozdíl od zahraničí příliš neuchytil. Nejlépe se do formování jedince zasahuje v období dětství, z tohoto důvodu je většina programů zaměřena na děti a mládež. Objevují se snahy pozitivně ovlivnit výchovné procesy v rodině a ve škole, nabízet mládeži vhodné způsoby trávení volného času, předcházet nezaměstnanosti a veškerým problémům s ní spojených, podporovat a propagovat zdravý životní styl a prosociální hodnoty.

Situační prevence je zaměřená na odstraňování kriminogenních situací, na omezování příležitostí ke spáchání zločinu a na zvyšování rizika dopadení pachatele. Vzorem je staré známé přísloví „příležitost dělá zloděje“. Často citovaným příkladem je vývoj počtu sebevražd ve Velké Británii mezi roky 1963–1970, kdy jejich množství významně pokleslo. Příčina byla velice prostá. Plynárny se tehdy rozhodly nahradit prudce jedovatý svítiplyn netoxickým zemním plynem, čímž zákonitě ubylo sebevražd spáchaných pomocí plynu. Zarážející však byl fakt, že významně poklesl i celkový počet sebevražd. Přestože se lidem dál nabízela spousta jiných možností, jak odejít ze světa, mnozí z nich alternativu nehledali a od svého záměru upustili. Předejít zločinu v daném slova smyslu se pak jeví jako snadný úkol. Prohlédneme-li okolnosti, za nichž k trestnému činu dochází, stačí pozměnit jejich strukturu tak, aby se páchání deliktů stalo nemožným nebo alespoň velmi namáhavým. Snažíme se tedy:

1.zvýšit námahu, kterou musí pachatel při činu vynaložit (např. bezpečnostní zámky, mříže na oknech, uzamykatelná řadicí páka v autě apod.);

2.zvýšit riziko, že bude pachatel dopaden (kamerové systémy, alarmy, dohled zaměstnanců v obchodech aj.);

3.snížit zisk, který pachateli zločin vynese (označování majetku, omezené množství peněz na přepážkách apod.).

Je zřejmé, že situační prevence vychází ze stejných zákonitostí jako klasická kriminologie – uvažuje tedy o pachateli jako o racionálním a kalkulujícím jedinci, který váží klady a zápory a trestný čin předem promýšlí.

Zavádění situační prevence je rychlejší, jednodušší a mnohdy i levnější než ostatní formy prevence. Výsledky jsou bezprostřednější a zřetelnější a účinnost určitého programu snadněji ověřitelná, proto je také státem nejvíce podporovaná. Na druhé straně je účinnost situační prevence pouze krátkodobá nebo vede k tzv. přesunu kriminality. Přesun kriminality může mít pět forem:

1.teritoriální přesun kriminality (např. do sousedství, kde není objekt tak dobře zabezpečen);

2.časový přesun (např. krádeže se z večerních hodin přesunou do časných ranních hodin);

3.funkční přesun (např. místo ke krádežím vloupáním dochází k loupežím);

4.přesun v taktice (např. pachatel namísto vniknutí do objektu dveřmi rozbije okno);

5.přesun v objektu (např. místo přepadávání ozbrojených majitelů obchodů dochází k přepadávání podnapilých chodců).[5]

1.2 Vývoj kriminality v ČR

Tabulka kriminality[6], [7]:[8]

Rok

Zjištěno

Objasněno

2010

313 387

117 685

2011

317 177

122 238

2012

304 528

120 168

2013

325 366

129 181

2014 8

201 561

81 867

V České republice vzrostla kriminalita meziročně téměř o sedm procent. Jednou z příčin nárůstu je i amnestie bývalého prezidenta Václava Klause. Loni policisté evidovali přes 325 000 trestných činů, objasněnost se pohybovala kolem 43 procent. Jde o čtvrtý nejnižší počet zjištěných deliktů za posledních 20 let. Podle něho se kriminalistům loni podařilo zajistit pachatelům majetek a peníze v hodnotě 8,5 miliardy, což je o 40 procent více než o rok dříve.

Amnestie není jediným kriminogenním faktorem, ale je dost významným. Od začátku loňského roku, kdy byla amnestie vyhlášena, již policie stíhá 40 procent z celkem 6300 propuštěných vězňů. Při amnestii vyhlášené Václavem Havlem v roce 1990 se do dvou let vrátila do vězení zhruba polovina propuštěných.

Největší nárůst policisté zaznamenali u majetkových deliktů, které činí přes 60 procent celkové kriminality. Vyšší počet deliktů však policisté evidovali i u loupeží, hospodářské trestné činnosti nebo drogové kriminality. Počet odhalených drogových deliktů narostl o více než čtvrtinu. Nejvýrazněji zasáhl růst registrované kriminality hlavní město, kde bylo spácháno meziročně o osm tisíc skutků více a zároveň čtvrtina všech trestných činů.

Celkem bylo v loňském roce stíháno 117 000 lidí, více než polovinu tvořili recidivisté.[9]

Z výše uvedeného je zřejmé, že dochází k nárůstu kriminality. K prudkému nárůstu začalo docházet po roce 1989. Důvody mohou být zejména následující:

•Statistická čísla ovlivněna legislativními změnami.

•Amnestie prezidenta – hromadné propuštění vězňů bez jejich přípravy na život na svobodě (bez bydlení, zaměstnání, financí, rodiny). Soustředění těchto osob do průmyslových aglomerací a velkých měst.

•Mylné chápání svobody a demokracie některými občany, kdy si je vysvětlovali ve svůj prospěch, na úkor jiných. Dochází ke změnám hodnotového systému – majetek hraje významnou roli, což vede ke snaze o rychlé zbohatnutí. Devalvace základních civilizačních hodnot (úcta k životu, tělesné a morální integritě).

•Obecné nedodržování právních norem, chybějící povědomí občanské odpovědnosti, úcty k zákonům.

•Vymizení institucionální kontroly (policie, státní zastupitelství, soud) – tyto orgány takřka vymizely z očí veřejnosti. Kompromitace za činnost v minulém režimu, přebudováváním aparátu, nepřehlednost a nedostatek právních předpisů.

•Kriminální citlivost občanů, narůstá vědomí, že stát není schopen se vypořádat s kriminalitou a zaručit bezpečnost občanů.

•Otevření se světu, příliv profesionální importované kriminality.

•Do kriminálně exponovaného věku přicházejí silné populační ročníky z let 1973–1978.[10]

[5] http://www.fsps.muni.cz/inovace-SEBS-ASEBS/elearning/kriminologie

[6] Dnem 1. ledna 2010 vstoupil v účinnost zákon č. 40/2009 Sb., trestní zákoník, který zavedl dělení trestných činů na přečiny a zločiny. Od tohoto okamžiku již nelze sledovat pouze spáchané trestné činy tak, jak bylo prováděno do 31. prosince roku 2009, ale je třeba sledovat tři samostatné kategorie trestné činnosti – přečiny, zločiny a dále i případy, které jsou kvalifikovány podle předchozího zákona č. 140/1961 Sb., trestního zákona.

[7] www.policie.cz, Statistické přehledy kriminality.

[8] Statistický výkaz za období od 1. 1. 2014 do 31. 8. 2014.

[9] http://www.tyden.cz/rubriky/domaci/krimi/kriminalita-loni-mezirocne-vzrostla-o-sedm-procent_311059.html

[10] Stich, J. Základní aspekty sebeobrany. Diplomová práce. Praha: Fakulta tělesné výchovy UK v Praze, 2013.

Table of Contents

Seznam zkratek

Úvod

Kapitola 1 Kriminalita v ČR

1.1 Prevence kriminality

1.2 Vývoj kriminality v ČR

Kapitola 2 Okolnosti vylučující protiprávnost

2.6 Okolnosti vylučující protiprávnost v zákoně neuvedené

Kapitola 3 Nutná obrana

Kapitola 5 Sebeobrana

5.1 Konflikt a jeho fáze

Kapitola 6 Meze nutné obrany v sebeobraně

Kapitola 9 Zásady bezpečného chování

Kapitola 10 Zákon o obětech trestných činů